Джил Барнет
Проклетникът

Превод от английски: Славянка Мундрова-Неделчева, 2002

chitanka.info

Книга първа

Тя седеше в стаята на кулата. Сама. Може би забравена сред гълчавата вътре в замъка. Ръката й почиваше на богато орнаментираната маса, на която стоеше часовник, причудлив воден часовник, който отброяваше минутите и часовете с чисти капки вода. Беше странно изглеждащо устройство, с глобус от метал и стъкло и птици, които пляскаха с криле, когато капещата вода отбележеше, че е отминал един час. Беше го купила преди много години, поддавайки се на моментния си каприз, на един малък майски панаир, където този часовник беше най-голямата атракция.

В топлия пролетен ден, когато фермери и селяни от Кент се бяха събрали около украсената с цветни ленти кола на амбулантния търговец, София се бе приближила неловко и бе застанала да слуша и да гледа, докато той обясняваше на тълпата как времето наистина минава пред очите им.

Бройте водните капки! Вижте как минава времето!

Също като другите привлечена от гледката, тя бе пристъпила още по-наблизо, удивена, че някой наистина бе хванал времето вътре в този глобус. Бе напуснала майския панаир с абсолютно празна кесия, притиснала здраво великолепния воден часовник до гърдите си.

Може би поради импулсивното си мислене или поради младежко невежество й се струваше, че да притежава този часовник означава, че е спечелила мъничко власт над времето и следователно над собственото си бъдеще.

Но когато в онази година настъпи зимата, един ден водата в часовника замръзна, сякаш самото време бе спряло на място. Ден след ден, час след час минаваха въпреки замръзналия часовник, докато София не прозря простата истина: че никога не бе притежавала тайната на минаващото време, прибрана на сигурно място в стаята й.

Сега не й трябваше часовник, за да гледа как минава времето. Сутрин, когато се събудеше и погледнеше в полираното огледало, виждаше промените, които времето бе отпечатало по лицето й. Малките линийки над устните, по врата и челото, вдлъбнатините в ъгълчетата на очите. Лицето й се бе променило, също както животът й. Както полека падащите капки във водния часовник, времето бе минавало за нея сякаш в неспирния хоровод на минутите.

Когато беше млада и нямаше търпение да порасне, тя бе препускала през глава през живота. Бе живяла безгрижната си младост също както козите в имението — упорита, сляпа за доводите на разума, понеже искаше игриво да събори с рога всичко, което й се изпречеше на пътя. Но сега вече разбираше, че независимо от главоломната си решимост, независимо от желанието си да препуска към бъдещето, времето все едно не бе престанало да върви с равномерния си ход.

Време, смърт, живот — в този ден всичко присъстваше в ума й. В дни като този, в дни, които белязват живота на човека, той винаги се връща към миналото.

Тя стана от стола си край прозореца, прекоси стаята, стъпвайки леко по плоските боядисани тухли на пода, изпъстрени със светли ромбчета там, където кехлибарената слънчева светлина проникваше през прозорците с оловни рамки на стъклата. Отвори богато орнаментираната вратичка на един шкаф и извади кутия от брезова кора, подарък от един търговец, който искаше да спечели благосклонността на съпругата на граф Глостър.

В кутията имаше два ръкописа. Единият се състоеше от дебели листа жълта хартия, толкова мека, че на пипане беше почти като плат. Тези страници бяха свързани заедно в подвързия, украсена с дебел сребърен обков и инкрустирана с мед от хълмовете на Кастилия, страната, където кралица Елинър бе изживяла детството си. Кориците се затваряха със закопчалка във формата на лебед, пъхнал глава под крилото си.

Другият ръкопис не беше украсен, нямаше нито скъпи обковани със сребро корици, нито изкусно изработена закопчалка, която да пази съдържанието му от любопитни очи. Кориците му бяха от мека кафява кожа, свързани с груби кожени връвчици.

София извади украсения ръкопис. След миг само с едно завъртане на малкия железен ключ, който висеше на верижка на врата й, тя откопча сребърните корици. Разгърна ръкописа и от него се надигна богатият екзотичен аромат на канела и анасон, същата позната миризма, която винаги обкръжаваше Елинър, независимо къде се намираше.

Толкова отдавна не бе разглеждала тези книги, защото не бе лесно да се видиш през очите на някой друг.

Взе книгата и седна на една близка пейка от брезово дърво върху бродирана възглавница, на която се виждаше сцена от турнир, ушита с дребен бод в най-различни цветове — бод, на който кралица Елинър се бе опитала да я научи, но така и не бе успяла.

Тя положи книгата в скута си, прелисти няколко страници и намери една притисната между тях изсушена роза. Най-горе на страницата със златни букви бе изписано името й, обградено с винетки в богатия тъмночервен цвят, любим на кралица Елинър. И София започна да чете.

София

Още от четиригодишна възраст лейди Хауърд стана повереница на моя съпруг Едуард Плантадженет, неин братовчед, крал на Англия София беше хубаво дете, красиво като херувимче, но капризно и непредвидимо. С всяка изминала година тя ставаше все по-хубава и все по-упорита.

Когато стана на дванадесет години, дори само един поглед към красивото й лице караше възрастни мъже да спират и да я гледат зяпнали, защото красивата й черна коса бе станала гъста и дълга, а кожата й бе бяла като снега по ливадите. Но очите й, тези очи с лек виолетов отенък, караха човека да се вглежда в нея и да мисли, че не е видял нищо по-хубаво. Тя има висок ръст, затова щом влезе в стаята, всички я виждат, сякаш самият крал е влязъл.

Смели лордове и рицари, които само са зървали профила на София в моята карета, са се заричали, че трябва да я спечелят за съпруга. Като повереница на краля тя има значителна зестра, която в съчетание с изключителната й красота я прави една от перлите на короната.

Много пъти в последните години сред стените на замъка отекваше викът на Едуард: „Това момиче ми подпали главата със своите глупости и отсега нататък какъвто косъм порасне на главата ми, все ще е бял!“ Веднъж моят Едуард повика италиански лекари да го прегледат. Казваше, че мозъкът му ври и че последните косми, които поникнат на главата му, ще имат цвета на адските пламъци. Това беше след разваления годеж между лорд Джефри Удуил и София. Тогава тя беше на четиринадесет години — възраст, смятана от всички за прекрасна.

София обаче не мислеше, че този съюз е добър. Когато светлокосият млад лорд дойде с намерение сериозно да я ухажва, тя натри косата си със свинска сланина и косата й провисна на мръсни кичури. Намаза и лицето си с нещо, което след това ми довери, че било върбови листа, за да направи кожата си да изглежда мръсна и жълто-зелена, после се облече в някаква тъмножълта рокля, която идеално отговаряше на нарочно разваления цвят на лицето й. Много забавно беше да я наблюдава човек как влиза в голямата зала, защото така влачеше крака и се препъваше, все едно някоя грохнала старица е застанала да проси пред портите на замъка.

Когато за първи път видя лейди София, както си спомняше, лорд Джефри запита дали това момиче не е сериозно болно. Когато Едуард не гледаше към нея, тя кръстосваше очи и пъхаше храна в ушите и носа си. Лорд Джефри Удуил и свитата му си тръгнаха бързо, още преди утринната молитва, защото той не искаше да направи лошо впечатление на краля. Но се чу след това, че се е заклел, че дори да получи кралското благоволение и да стане кръвен роднина на краля, въпреки всичко няма да се ожени за идиотката на замъка и да създава поколение с нея.

Имаше и други синове на благородни семейства от двора, дори един кастилски принц. София продължи да отхвърля ухажорите си, докато Едуард не се закани, че ще я омъжи насила. Аз едва успях да го разубедя, но тогава нямаше кой да иска ръката на София и единственото, което я отегчаваше, беше скуката — нещо, което тя не може да понася дълго. И тази сутрин, точно в деня, когато се представят мистериите, тя ми каза, че почти си мечтае за някой ухажор, дори само за да не минава времето й толкова бавно.

Аз отправих молитва към бога в небесата, умолявах го да изпрати някого, да изпрати подходящия мъж за моята капризна София.

София затвори книгата и почувства как в нея нахлува онова усещане, което винаги съпровожда старите спомени. Почувства се развеселена, притеснена и малко тъжна.

Знаеше, че продължава да си е същата жена, за която бяха писани тези страници. Все още имаше същата черна коса, същите виолетови очи, същата широка уста, от която изскачаха неочаквани коментари, които не позволяваха на съпруга й да потъва в самодоволство и да си мисли, че добре я е опознал.

Беше си същата отвътре, но животът и любовта я бяха променили.

Колко странно, сега, щом хората се запознаеха с нея и съпруга й, веднага виждаха с каква нежност се гледат двамата, как мило се държат един към друг, как не се боят да покажат на света, че се обичат. И същите хора често казваха: „О, вашият брак е бил съюз по любов! Любов от пръв поглед, без съмнение.“

Тогава съпругът й поглеждаше към нея с развеселените си ясносини очи. И отговорът му винаги биваше един и същ: „Любов от пръв поглед ли? По скоро беше война от пръв поглед.“

И докато всички се смееха на остроумието му, той закачливо й намигваше. Но той не знаеше, че хората казват самата истина. Дори сега, след всичките тези години, когато и да го погледнеше, дъхът й спираше в гърлото точно както в онзи далечен ден, когато Елинър бе писала тези думи, в деня, когато кралицата се бе молила за нея, защото точно тогава София за пръв път видя и забеляза сър Тобин де Клеър.

1

Първи април Замъкът Лийдс, Кент, Англия

През това време на годината се представяха мистериите, което беше хубаво, защото на София й трябваше мистерия или почти чудо, за да разсее скуката в еднообразното й съществувание. Слънцето пареше необикновено силно в този пролетен ден, дори много повече, отколкото кралският гняв.

Едуард беше неин попечител и се държеше като такъв, особено откакто по някакъв начин бе разкрил плана й да се състезава на кон в надбягванията на младите благородници, които трябваше да се състоят след представлението. От вчерашния ден тя почти бе лишена от свободата си. Беше й забранено да се показва в близост до конюшните, беше й наредено да си стои в стаята цялата вечер, докато кралят изливаше недоволството си от нея.

София въздъхна шумно, скръсти ръце и продължи да се разхожда. Защо просто не й бяха сложили окови на краката и не я бяха заключили в кулата на замъка? Или… да бяха взели да я хранят само с хляб и вода, като германските и уелските пленници, които кралят държеше за откуп. Тя стигна до края на укреплението и се обърна, за да продължи разходката си. Плитките й, стегнати във възел над ушите, се разплетоха и тя нетърпеливо ги отметна назад и после продължи разходката.

Предполагаше се, че жените трябва да се задоволяват само да седят и да наблюдават състезанията, размахвайки глупавите си копринени кърпички. Предполагаше се, че жената трябва да чака някой рицар да я почете с вниманието си.

София мразеше да чака за каквото и да било. Беше дълбоко убедена, че ако човек само стои и чака да се случи нещо изключително, то няма да се случи.

След смъртта на майка й, която отчаяно се бе опитвала да роди син, наследник, София чакаше баща си да се върне у дома. Само той й беше останал и тя беше единственото, което той имаше. Тогава не бе навършила дори четири години, но си спомняше съвсем ясно, сякаш от онзи момент не бяха минали дванадесет години. Спомни си как стоеше, притиснала лице към бойниците в крепостните стени. Глезените й бяха изтръпнали и почти безчувствени, след като часове наред бе стояла повдигната на пръсти. Вратът я болеше от напрежението да държи главата си вдигната, за да може да гледа през бойницата, да търси с очи по зелените хълмове дали знамето на баща й няма да се появи развято на хоризонта.

Часове наред го бе чакала съвсем сама да се върне у дома. Но той не се върна.

Из замъка Торуик се носеше слух, че бил извънредно разстроен и не можел да се върне у дома при дъщеря си, след като смъртта така жестоко бе отнела новородения му син, наследника. И съпругата му.

И докато тя уплашена и самичка го чакаше напразно да се върне при нея, той отиваше все по на север, все повече се отдалечаваше от нея.

След две седмици получи смъртоносна рана в обсадата на Рочестър. Почина след няколко дни, едва бе имал време да прати съобщение на Едуард, който тогава беше престолонаследник.

Но времето не му бе стигнало да прати каквото и да е известие до единственото си дете. Никакви думи за сбогом. Никакво предсмъртно желание. Нищо. Понякога София се чудеше дали изобщо той си бе спомнил за нейното съществуване.

Така тя научи отрано и по най-жестокия начин какво означава да бъде жена. Разбра и че да седи и да чака е много по-болезнено, можеше да понесе поражението. Но не можеше да гледа как светът и всичко, което тя желае, минават покрай нея.

Спря на място, изпаднала в отчаяние, защото почти нищо не можеше да направи. Обърна се и подпря лакти на стената, която се извисяваше толкова много над целия останал свят. Опря брадичка на влажните си длани и погледна към небето, сякаш там щяха да се изпишат магическите отговори на въпросите й.

Нямаше отговори. Само едно небе, така синьо, че очите я заболяваха да го гледат, и няколко пухкави облачета, които се движеха толкова бавно, колкото и изнизващите се часове, и почти толкова бавно, колкото нейното дълго и скучно съществувание.

След няколко минути тя издърпа сребристите панделки от косата си, забоде ги в корсажа на синята си копринена рокля и започна да разплита плитките си, защото трябваше да върши нещо с ръце, а не само да потупва нетърпеливо с пръсти по камъка. Скоро косата й се разстла в тежки вълни по раменете и гърба. Освободена. Така, както самата София никога не се бе чувствала.

Хвърли поглед надолу, защото нямаше какво друго да прави. И веднага забеляза краля и кралицата, седнали на покрития с пурпурно платно подиум, близо до сцената, на която щяха да се изпълняват мистериите.

Човек не можеше да не забележи краля, защото той беше много висок. Златистата му коса хващаше отблясъците на слънцето и понякога така силно сияеше, че хората го смятаха едва ли не за божество. Но София знаеше, че не е така.

Хората го наричаха Дългокракия, тя го наричаше Безмилостния.

Единствената му задача на земята, като че ли беше само да й вгорчава живота. Загледа кралицата, така величествена на стола си, и я съжали, защото горката жена нямаше представа, че е омъжена за едно безподобно чудовище.

София обичаше кралица Елинър, защото тя беше винаги мила и никога не й повишаваше глас, дори когато бе наистина ядосана от някоя нейна постъпка. Със сигурност горката скъпа Елинър не беше виновна, че я бяха омъжили за един тиранин, чиято воля бе по-непробиваема от каменна стена. Браковете между кралете обикновено се сключваха по политически причини. Братовчед й имаше късмет, че Елинър е толкова добра и мила, та не може да забележи огромните му недостатъци.

София отправи сърдит поглед към краля, надявайки се да подпали с него косата му. Не можеше да забрави гневните му думи от снощи, когато Едуард я беше укорил пред гостите си.

„Ти, София, ще ме подлудиш с твоите глупости. Необходим ти е съпруг, да те научи на скромност и покорство!“

През изминалите години тя беше чувала тази реч прекалено често. Вече не се заемаше да брои колко пъти — все едно да иска да преброи зрънцата сол, складирани в зимника, или колко ангела могат да се поберат на върха на една игла.

Сякаш евентуалният й съпруг щеше да я накара да му се подчинява. Тя не беше робиня. Беше София и някой ден всички щяха да разберат, че има защо да я наричат нещо повече от жена.

По-късно, когато бе долепила ухо до стената на стаята им, бе чула как кралят се оплаква:

„Елинър, София е направо живо нещастие. Кажи ми защо, за бога, тя не може да прекарва дните си в бродиране на гоблени или с някакви други женски занимания!“

Сякаш беше много забавно да седи и да слуша как жените си бъбрят, докато тя самата прокарва иглата в някакво парче плат…

Когато Едуард внезапно бе отворил вратата и тя с голямо смущение бе почти влетяла в стаята, отново хваната, че подслушва, му бе задала следния въпрос — щом шиенето е толкова забавно, защо никога не е виждала мъжете да се занимават с него? Шията на Едуард се бе наляла с кръв, и той бе изревал, че шиенето не е мъжка работа. Само за миг София бе помислила, че черният му дроб наистина може да се пръсне.

Но всъщност нея изобщо не я интересуваше, че той се гневи. Животът беше ужасно нечестен и някой трябваше да промени това. Мъжете можеха свободно да яздят из околните хълмове. Жените обаче трябваше да напъхват задните си части в неудобните самари на мулетата или в някакви смешни седла за яздене настрани, кацнали несигурно на гърба на коня, и трябваше да се клатушкат там, изпълнени с ужас — кога ли на животното ще му скимне да ги хвърли на земята.

Защо цял един живот трябваше да минава покрай тебе дори без да разбереш накъде отиваш?

Но тя, София Хауърд, не яздеше нито престарели мулета, нито коне с дамски седла. Още на шест години се бе научила да язди по мъжки, когато нейният попечител беше заминал за Лондон, за да заседава заедно с новоучредения Парламент — група мъже, които щяха да създават закони за цялата държава и може би деспотично да решават над чашите с вино, че жените трябва да бъдат задължени да вършат най-отвратителните неща, като например да шият или да се занимават с готвенето и прането.

Когато Едуард се бе върнал, след като бе заповядал на цял Лондон и на останалия свят какво трябва да прави, тя вече надминаваше по ездаческо изкуство младите благородници. За щастие кралица Елинър се застъпи за нея и на София и бе позволено да язди, стига само да е придружена от някой пазач — въоръжен войник.

Естествено — мъж.

Защо нямаше например войнички? Всички мислеха, че мъжете са силни, смели и честни. Църквата и повечето мъже твърдяха, че жените са слаби създания.

Не изглеждаше честно, че всички жени трябва да страдат, защото някога, толкова отдавна, че нямаше значение, Ева била подала на Адам една ябълка.

София искаше да знае защо, ако жените са толкова слаби, защо тогава силният, почтеният Адам — мъжът — е изял тази ябълка.

Що се отнасяше до нея, тя смяташе, че Ева просто е решила да нахрани мъжа си. Нима това не беше дълг на жената? Когато София бе изрекла това пред архиепископа на Кентърбъри, той я обвини в богохулство и се наложи да прекара две седмици в един женски манастир близо до Ейвън, където трябваше усърдно да се моли да й бъде дадено благочестиво сърце, покорен ум и благоразумен език.

Но вместо това тя забавляваше послушничките, майсторейки от стопения восък на свещите фигурки на архиепископа и майка абатиса в крайно неудобна съвместна поза.

Тук обаче не беше манастир. И София продължаваше да се разхожда по крепостните стени на замъка Лийдс. Спря при горния край на западното стълбище и се подпря на една издатина, загледана далече на запад, там, където бе сигурна, че всичките й мечти ще се сбъднат. Да, така мислеше тя. Там някъде беше животът, който предполагаше, че трябва да живее, а пък сега седеше наказана тук в замъка Лийдс, под тираничната власт на своя братовчед, жестокия крал на Англия, който я караше да се държи като дама само за да я измъчва.

София обаче не разбираше защо се чувства вътрешно толкова различна. Различна от всички друга. Нима останалият свят не виждаше нещата, които предизвикваха промените в настроението й?

Един път, не много отдавна, може би когато беше на тринадесет години, беше запалила дванадесет свещи, беше коленичила на студените камъни в параклиса и беше отправила въпросите си към бога.

„Защо, Господи? Защо сърцето ми се чувства така, сякаш ще излети от гърдите ми? Защо кръвта ми кипва, когато съм ядосана, и се вледенява, когато съм тъжна? Понякога, когато силно искам нещо или когато нещата вървят по-бавно, отколкото медът се точи през зимата, чувствам, че в мене сякаш бръмчи цял кошер пчели и отчаяно се опитват да излязат навън.“

Господ не й бе отговорил. Тя знаеше, че господ не говори с хората. Не бе очаквала някакъв глас от небесата да прогърми над главата й и да й каже какво не е наред с нея, но тайно се бе надявала да получи някакъв знак, да види някаква промяна. Не се бе случило нито едното, нито другото.

Тя погледна надолу, приковала очи към братовчед си Едуард.

Вдигна брадичка и затвори очи, поемайки си дълбоко дъх. Искаше й се да язди през хълмовете така бързо, сякаш атакува някаква армия. Искаше й се да стреля с лък, да уцели мишената право в средата. Искаше да се научи да се бие с меч. Искаше да се разхожда извън стените на замъка, свободно, без никакви придружители. Искаше да носи панталони, така че краката й да бъдат свободни, да може да се движи с лекота, както мъжете.

„И това, ваше величество, ще бъде истинско развлечение!“

Слез миг отдалече се раздаде висок грохот, сякаш някой тайно бе подслушал мислите й и се съгласяваше с тях. Тя надникна над ръба на парапета и се загледа към сгъстяващата се тълпа, която се движеше насам-натам като огромно стадо добитък. Всички напираха към сцената, където жонгльорите и акробатите, облекли наопаки дрехите си в чест на първоаприлския празник, изпълняваха вълшебните си номера, докато музикантите свиреха весели мелодии и улавяха подхвърлените пенита в широкополите си шапки.

Разнесе се още един възхитен вик. Тя стоеше нависоко, далече от навалицата, изправила гръб като бряст, с опрени в каменната стена длани. Музиката засвири по-силно и хората започнаха да се смеят. София леко наведе глава напред, за да вижда по-добре. Хората бяха започнали да танцуват на тревата край платформата.

Тя много обичаше да танцува, дори ако трябваше да се хване за влажната длан на някой млад придворен, само и само за да се върти до замайване колкото може по-бързо, докато главата й съвсем се завърти и тя се почувства като птичка, свободна и летяща, докато дишането й стане толкова бързо, колкото бързо излитат нотите от инструментите на свирците.

Забеляза своята приятелка Едит и принцеса Елинър младата си братовчедка. Елинър беше на четиринадесет години, най-възрастната от петте дъщери на Едуард, и скоро щеше да бъде омъжена за чуждестранен принц. Всички се бяха събрали да празнуват… всички, с изключение на мъжете, пазещи крепостта.

И с изключение на нея.

Погледна още веднъж надолу и цялото й желание да даде урок на света, като го пренебрегне, изведнъж се изпари.

София хвана полите на копринената си рокля и забърза надолу по стълбите, излезе от вратите на замъка и се втурна към поляната, развяла дългата си черна коса, чиито лъскави кичури напомняха панделките по върха на майския прът.

Ярки навеси, боядисани в пурпурно и зелено, изпъстряха полето зад платформата, където актьорите щяха да представят своята драма — религиозните чудеса, свързани с Христос, светците и пророците.

Тя се запъти нататък, дъвчейки ябълката, която бе взела от някаква кошница. Едва преглътна една хапка, когато сърцето й изведнъж заби ускорено и кожата й настръхна, сякаш докосната от леден вятър. Обърна се мигновено и ябълката застина в устата й.

Още в същия момент го забеляза — висок, богато облечен рицар, със силна фигура и непроницаем израз на лицето. Тя наведе леко глава и смръщи вежди. Странно, беше почувствала присъствието му още преди да го види.

Погледна го в очите.

Той стоеше, извисил се с цяла глава над веселата тълпа, лицето му бе отчасти скрито от сянката, която едно развяващо се кралско знаме хвърляше върху него. Бе скръстил ръце на гърдите си и тя не можеше да различи орнаментите на синята му туника.

София се покачи на едно празно сандъче, което някой бе изоставил, и се надигна на пръсти, за да може по-добре да види лицето му.

И го видя!

Ябълката падна от омекналите й пръсти и тупна на земята.

Вятърът изведнъж спря, сякаш обедното слънце го бе разтопило. Знамето увисна и стрелата, изрисувана на него, сочеше точно към тъмнокосата глава на рицаря.

Внезапно изплувало под светлината, лицето му се виждаше съвсем ясно: с решителни ъгловати черти и такива тъмни сенки, застинали под скулите и под издадените вежди, че слънцето сякаш не можеше да проникне там и да ги разтопи.

Погледът му лениво бродеше из тълпата. Той изглеждаше отегчен, сякаш всичко му бе познато, сякаш беше виждал това и преди и изтънченият му вкус го отхвърляше. Бе наметнал надменността на раменете си по същия начин, по който бойците намятаха плащове с бойни цветове, и сякаш предизвикваше хората да му обърнат внимание.

За София това бе възхитителна гледка, защото толкова дълго бе виждала как възрастни, зрели мъже се влачат в краката й и възхваляват красотата й по такъв начин, сякаш нямат и капчица гордост. Често си бе мислила, че мъжете са достойни за съжаление. Докато не бе видяла този мъж. Той изобщо не беше за съжаление. По-скоро тя би заложила зестрата си, че тази дума изобщо не му е позната.

Той със сигурност не би пълзял в краката й. Или в краката на когото и да било — това се виждаше съвсем ясно.

Погледът му се рееше разсеяно из тълпата, пробяга по нея, после се спря и отново се върна към нея.

За първи път в живота си София беше благодарна за красивите черти на лицето си, които караха мъжете да я заглеждат. Тя чувстваше погледа на този рицар, усещаше, че той я наблюдава напрегнато. Започна да й се струва, че денят се затопля. Слънцето като че ли започваше да грее по-силно. Кръвта се втурна неспокойно из вените й, сякаш бързаше бог знае за къде.

Тогава започнаха да се случват странни неща. София изведнъж си пожела да се стопи сред тълпата. Не беше характерно за нея, защото тя се гордееше с факта, че може да посрещне хорските погледи с ледено спокойствие, без да чувства страх, дори погледа на самия крал, когато той й се ядосаше.

Но сега, когато този мъж я загледа, кожата по ръцете й се надигна на хълмчета и устата й пресъхна, защото дишаше бързо. Нещо се сви в корема й и от това главата й стана толкова лека, сякаш часове наред се бе въртяла в кръг. Той бе различен, изглеждаше различно, най-напред беше млад за рицар, може би на осемнадесет години, но по-скоро имаше нещо в изражението му. Гледаше я втренчено, не с благоговение пред красотата й, защото тя добре разбираше кога мъжете я гледат така.

Не, той сякаш се опитваше да проникне в мисълта й, точно там, където тя не пускаше никого, в мястото, където се таяха нейните надежди, скрити мечти и страхове, мислите, които не знаеше никой, освен нея.

Една част от нея искаше да се обърне и да избяга, за да не може той да проникне в мисълта й, но София знаеше, че ако направи така, ще изгуби битката на погледи, която бе подела. Щеше да се покаже слаба, ако първа отмести поглед, освен това наистина искаше да продължи да го гледа, независимо от чувствата, които погледът му пораждаше в нея. Той беше красив, въпреки че изглеждаше студен и надменен. Беше и първият мъж, който я караше да изпитва нещо различно от отвращение. Със сигурност не би пълзял в краката й, както правеха останалите.

Мъжете рядко се заглеждаха за по-дълго в лицето й, тя като че ли притежаваше способността да превръща и най-самоуверените и най-силните мъже в несвързано бъбрещи идиоти и превити от поклони глупаци с тъпо изражение като онези поклонници, които са пропътували цялата страна само за да зърнат някакво чудо и за своя изненада наистина са го зърнали.

Рицари, лордове и воини поглеждаха към нея и за миг се озоваваха в краката й, целуваха ръба на роклята й или вършеха други подобни глупости. Познаваше повечето дворяни по-скоро по вида на теметата им, защото обикновено само това виждаше от тях. Пословичната й упоритост много добре й помагаше, защото сега тя не искаше да отмести поглед от този красив мъж, който я караше вътрешно да изгаря. Продължаваше играта на погледи и се усмихна съвсем леко, с онази усмивка, която караше мъжете да се втурват към нея. Но преди да прецени реакцията му, някой я повика по име и тя премигна. Но въпреки това не се обърна.

Нямаше да бъде първа. Нямаше първа да прекъсне магията на мига. Това бе някакво предизвикателство, битка, която тя щеше да спечели. И продължи да го гледа, усмихвайки се едва-едва.

Той леко наклони глава. От любопитство или може би също я предизвикваше.

Актьорите на платформата започнаха да пеят на висок глас някаква провлечена песен от рода на тези, които се пееха в мистериите. Тълпата наоколо завика одобрително, хората се размърдаха, започнаха да се притискат и да се блъскат, за да хванат пенитата, които актьорите хвърляха от платформата. Някой я бутна и тя загуби равновесие, но когато стъпи на земята, пак протегна шия нагоре, за да продължи битката на погледи с този интересен рицар.

Затърси място, откъдето да може да го вижда, заблъска се с лакти сред тълпата, но напразно. Дори когато подскачаше нагоре, не успяваше да го види, виждаше само струпана купчина от глави.

Песента свърши и актьорите започнаха да се кланят. Тълпата взе да ги аплодира и да ги подканва да изпълнят още нещо.

„Господи, небесни отче, стига толкова“, замоли се тя, пробивайки си път през тълпата.

Това беше първата молитва от месеци насам, на която господ отговори. Актьорите изведнъж се обърнаха и се изнизаха от платформата, а тълпата се поуспокои и започна да се разпръсва.

Но рицаря го нямаше.

2

— София!

Тя се обърна, дочувайки неспокойния глас на приятелката си.

— Почакай!

Лейди Едит тичаше толкова бързо, че обшитата й със злато шапчица бе паднала над очите, а тънкият воал, който покриваше косата й, се бе откопчал, плъзна се по гърба й и падна на земята.

Яркочервени къдрици се спускаха ниско над очите на приятелката й. Едит спря изведнъж, сякаш, оплетена в непокорната си разрошена коса. Опипа главата си, намръщи се, обърна се и погледна към групата селянчета, които тъкмо стъпкваха красивия й воал. Тя притича, взе малкия правоъгълник от нежно жълта коприна, разтърси го и нерешително захапа долната си устна.

Дори от разстоянието, което ги делеше, София виждаше, че воалът е безвъзвратно съсипан.

Едит я погледна, сви рамене и метна воала през рамо, сякаш беше пилешка кост. Хвана с две ръце шапчицата, която така смешно се бе свлякла над челото й, и я бутна назад върху пламтящата си коса. Дишаше бързо, приближавайки се към София.

— Пропусна танците, София!

— След вечеря ще има още.

София се огледа наляво и надясно. Къде е той?

— Закъде бързаш толкова?

— Не бързам — София забави стъпките си, но не можеше да се сдържи да не се оглежда, търсейки в тълпата да зърне познатата небесносиня туника.

— Помислих, че ще останеш цял ден в кулата за неудоволствие на краля.

— Промених намерението си. Реших, че мога повече да го ядосам, ако сляза тук, след хората.

Лейди Едит я погледна със свити вежди и проследи търсещия й поглед.

— Кого търсиш?

— Да търся ли? — София обърна глава към нея и й отправи възможно най-невинния поглед. — Аз?

Хвана Едит под ръка, насили се да гледа право пред себе си и се усмихна широко, добавяйки:

— Виж колко хора са се събрали. Страхувах се, че няма да те открия. Такава тъпканица беше, че не можех да се добера до шатрата, където продават смокини с мед и фурми. — Замълча. — Можеш ли да си представиш? Изгладняла съм — продължи тя. — Трудна работа е човек да призовава проклятия върху обкованата със злато твърда глава на Едуард. — Извърна лице и добави с яд в гласа: — Не ме гледай така, той си го заслужава!

— Не знам дали да не ти завиждам на смелостта или да се радвам, че не съм толкова безразсъдна.

— То е защото Едуард не ти прави живота толкова нещастен. Щастлива си, че имаш брат, който да се грижи за тебе.

— Кралят много се грижи за тебе, София.

— Да, ужасно му харесва да ми съсипва живота — София продължаваше да търси с очи в тълпата. След като не успя да види рицаря, силно стисна ръката на Едит. — Хайде, надбягванията скоро ще почнат. Трябва да отидем първо при продавача на фурми. Аз плащам. — Засмя се и потупа копринената кесия, която висеше на колана й. — Още си пазя парите от Сретение господне, онези, които Едуард ми даде, за да си мълча, докато траеше борбата между неговия човек и лорд Джайлс.

Едит изпъшка.

— Още не мога да повярвам, че нарече рицаря на краля слабак, че му викаше, че нямал повече сила от бълхите по кухненските кучета. София, та този мъж е жива планина!

— Наистина е огромен — усмихна се София — С огромно самочувствие, също както исполинските му ръце.

Едит потръпна и измърмори:

— Нямам смелостта да правя подобни неща.

— Това е необходимо, Едит, и ще продължавам да си изказвам мнението, когато почувствам, че трябва.

Едит поклати глава, в изражението й се четеше благоговение и завист.

— Беше глупост така да предизвикваш краля.

— Не беше толкова глупаво, защото си излязох от голямата зала с пет монети, пъхнати в обувката. Две златни марки от Едуард и три сребърни от обзалагането ми със сър Лоуел.

Едит спря така внезапно, сякаш се бе ударила в стена.

— Ти си се обзалагала?

— Да, заложих на противника.

Едит бързо се прекръсти.

— А защо да не се обзаложа?

— Но това е грях.

— Само че епископ Хърбърт и отец Джон не се въздържаха да заложат — добави кисело София. — Само защото ти и аз имаме ужасното нещастие да сме се родили жени, не значи, че не можем да имаме същите развлечения като мъжете.

— Естествено, че не можем нямаме тяхната сила…

— И ако кажеш „техния остър ум“, ще те оставя самичка ето в този момент.

— Е, дори аз не бих отишла чак дотам, но, София, ти искаш такива ужасни неща. Кралят няма да те остави да го предизвикваш. Това няма да му хареса. Ако продължаваш така, дори Елинър няма да може да се застъпва за тебе. Ами ако той изведнъж вдигне ръце от тебе и те омъжи за някой ужасен човек като… като — тя снижи глас и прошепна с ужас: — като лорд Алфред?

Алфред де Бейн беше известен с похотливостта си мъж на четиридесет и пет години, с ръце, огромни като биволски копита, и малки, блестящи кафяви очички, в които се четеше неприкривана жестокост. Имаше двадесет и едно деца и бе погребал седем съпруга, а никое от отрочетата му не бе доживяло до зрялата възраст петнадесет години.

— Ако Едуард се опита да ме бутне в ръцете на такова проклето същество, ще се пробода в сърцето, дори това да призове вечно проклятие над душата ми и цяла вечност да му се явявам като призрак.

— Не бива да се шегуваш и да казваш, че ще си отнемеш живота. Това е смъртен грях.

— Кой се шегува?

Като чу това, Едит замълча.

Едит беше истинска приятелка на София и внезапното й умълчаване я накара да се почувства неловко. Леко предчувствие се промъкна в ума й.

— Едуард знае, че съм способна да направя такова нещо.

Едит хвърли странен поглед към София и изрече меко:

— Мисля, че някой ден ще срещнеш мъж, който ще те надмине по остроумие. Който няма да избяга от шегата и закачките ти.

— Добре, поне няма да скучая.

— Може би трябваше да се омъжиш за лорд Джефри — каза Едит. — Той е много богат.

— Лорд Джефри е скучен като печена филия. Не е човек, когото някога бих могла да обичам, Едит. — Гласът й трепна, тя погледна приятелката си и й се довери: — С всеки ухажор си представям как съм в прегръдките му. Как ме прегръща и ме целува. Но никога не мога да си представя да бъда с някой мъж, без да искам да мисля за нещо друго, за каквото и да е друго.

— Но ти непрекъснато повтаряш, че сама ще направляваш съдбата си. Няма ли да ти е по-лесно с човек, който иска само тебе, някой като лорд Джефри?

Тя поклати глава.

— Ако някога се омъжа… а не казвам, че ще го направя… искам в брака ми да има вълнения.

Едит я загледа така, сякаш й бе поникнала още една глава.

— Какво лошо има в това? Животът ми сега е достатъчно тих. Не бих могла да го понеса, ако и бракът ми бъде толкова скучен. По-скоро бих станала монахиня. — Тя замълча, после добави, говорейки по-скоро на себе си, отколкото на приятелката си. — Само дето Едуард казва, че в никой манастир в Англия няма да ме приемат за послушница.

Едит закри устата си с ръка и се помъчи да сподави кикота си.

— Какво толкова смешно има?

— Това, което сега каза — не можеше да сдържи смеха си Едит.

— Не намирам нищо смешно в това, че искам в живота ми да има малко вълнение.

Едит продължаваше да се смее.

София я погледна със свити вежди, после сложи ръце на кръста си, тупна с крак и зачака отговор, но Едит само се превиваше от смях.

— Най-напред, не можеш да станеш монахиня — каза Едит, когато най-накрая се укроти. — Църквата няма да го позволи. И трябва да знаеш, че кралят никога няма да допусне огромната ти зестра да иде при свещениците. И накрая, което е най-важното, бракът с тебе не е възможно да бъде скучен. Не и бракът с тебе, Софи. Няма начин!

— Говориш като Елинър — каза възмутено София.

— Добре — Едит изглеждаше възхитена. — Това е хубаво. Бих искала да приличам на кралицата.

София обаче не искаше да бъде като кралицата. Никога нямаше да се омъжи за чудовище, както Елинър.

— Онзи, за когото ще се омъжа по своя воля, трябва да е рицар. Смел и истински. — Вдигна очи към небето и едно лице се яви в мислите й така внезапно, че дъхът й почти спря. — Мъж с коса, черна като нощта, и рамене, широки като подвижния мост на крепостта. Трябва да е висок. Уверен в себе си. Силен. — Все още загледана нагоре, потърси с очи приятелката си. — Ще приема само ако е велик воин.

— Воините имат корави сърца. Някои жени твърдят, че тези мъже пренасят битките и в спалнята. Че бият съпругите си.

София се огледа наоколо, все още търсейки онази черна коса, широки рамене и уверено изражение, и изтърси самоуверено:

— Ако съпругът ми ме бие, ще му изтръгна сърцето и ще го хвърля на свинете в замъка.

Едит се намръщи и я тупна по рамото.

— Сигурна ли си, че не търсиш някого?

— Едит — и София спря на място, — я ми кажи. Кажи ми кого може да търся? Ти си тук. — Кимна към нея, после тупна гърдите си с длан и вдигна рамене. — И аз съм тук. Никой друг не ме интересува. — И махна с ръка по-драматично от актьора, който бе играл ролята на свети Петър. — Хайде, ела. Ето я там шатрата.

И София посочи флагчето с трите палми, което се развяваше над главите на хората. Хвана Едит за ръка и я помъкна натам.

Шатрата представляваше просто навес на четири пръта и една маса под него. Но пък беше богато украсена с фини турски платове в аленочервено с шафраненожълти ивици, цялата накачена със сребърни звънчета, които иззвъняваха всеки път, щом някой минеше покрай шатрата и докоснеше подпорите й.

Под плътния навес, който временно спаси София от горещите лъчи на слънцето, седеше продавачът с тъмна кожа и тъмни очи и продаваше смокини и фурми с мед, както и малки кутийки с палмово и маслинено масло, докарани с кервани от далечния Ориент.

— Милейди! — Продавачът бързо кимна на София, забелязвайки почти веднага солидната кесия, увиснала на колана й. Поклони се дълбоко, сочейки стоката си. — Вижте тук. Плодовете са толкова свежи, че самият им вкус ще ви накара да се почувствате по-близо до рая.

Пред нея стояха подноси с едри, тъмнокафяви плодове. Сочни. Изкусителни. Устата й се напълни със слюнка, сякаш не можеше да дочака да опита вкуса им.

Продавачът на фурми не беше глупав и правилно беше преценил реакцията й, защото добави:

— Разкошно удоволствие за езика на милейди.

— Дай на дамата да опита половин фурма!

Една сребърна монета прелетя покрай ухото на София и бе сръчно уловена от ръката на продавача.

— Цяла Англия знае, че езикът на лейди София Хауърд има нужда от нещо, за да го подслади! — отекна мъжки смях зад гърба й.

Едит измърмори нещо, което София не можа да разбере, и отстъпи назад. Но София нямаше нужда да чуе какво казва приятелката й. Познаваше противния глас на Ричард Уоруик. Все едно чуваше острие на меч да се търка в друго острие.

Той беше син на барон Джон Уоруик и беше нейното наказание още откакто бяха малки, когато все я щипеше по време на литургия, пускаше й жаби във врата и й криеше обувките, които тя събуваше по време на голямата литургия. Понякога й се налагаше да върви със свити колене, за да не видят Елинър и Едуард босите й крака, подаващи се под полата. Всеки път, щом чуеше гласа на Ричард, почти усещаше острите камъчета да режат стъпалата й.

Преди две години бе отказала предложението му за годеж не само защото не би могла да го обикне и никога не би могла да си представи себе си в прегръдките му, но и защото беше извънредно противен като човек. Би се обзаложила, че тъкмо той е надушил плановете й да се състезава в надбягването и е изплюл камъчето пред краля.

София не се обърна. Само изрече със сладък глас:

— Върни му монетата, продавачо. Нямам нужда мъж да ми купува сладки неща.

Извади една от златните монети, спечелени като подкуп от Едуард, и я вдигна нагоре.

Чуха се ахкания, защото това злато струваше десет пъти повече от сребърната монета на Уоруик, а жените рядко имаха собствени пари. Мъжете плащаха за покупките, пазеха парите и смятаха, че поддържат мъжествеността и смелия си дух, като държат в ръце вървите на семейната кесия.

Тогава се обърна, за да погледне Ричард Уоруик в лицето. Беше си същият Дикън — същата светла коса, която щеше да оредее с възрастта. Очите му бяха тъмнокафяви, но ставаха почти черни, когато я погледнеше. Тя не знаеше какво означава този негов поглед, но знаеше, че това никак не й харесва.

Иначе Ричард Уоруик изглеждаше внушително, защото беше израснал висок, имаше здраво телосложение и хубаво лице. София винаги бе гледала на него като на запъртък: съвършено нормално на вид яйце, но когато го счупиш — развалено и смрадливо.

Уоруик я изгледа с присвити очи, както правеше винаги, и погледът му отново потъмня. Но София нямаше да му позволи да разбере, че погледът му я е ядосал. Вдигна брадичка и поклати глава, преди да му обърне гръб и да каже на продавача на фурми:

— Ще взема три от тези и пет от онези. — И посочи към подносите с фурми и смокини. — Ти какво ще вземеш, Едит?

Едит пристъпи по-близо до София, сякаш за да се скрие от раздразнения поглед, който Уоруик хвърли и към двете.

София реши, че и той е като повечето мъже. Ако не могат да контролират жената с думи, със сила или с остроумие (макар че в случая с Дикън Уоруик тази дума имаше само приблизително значение), се опитваха да пречупят духа й, като й се мусят насреща.

От изражението на Ричард Уоруик можеше да се съди, че развитието на нещата не му харесва. Пристъпи наперено към София и изрече с противния си скърцащ глас:

— Моля, кажете, милейди, откъде сте се сдобили със златна монета? — Замълча многозначително и огледа публиката си. — Човек започва да се чуди.

Хората, събрали се да наблюдават интересния спор между благородника и дамата, започнаха да си шушукат. Това предизвика удовлетворена усмивка на лицето на Ричард Уоруик и лукави подхилвания сред приятелите му, група млади благородници и наскоро провъзгласени рицари: сър Томас Монтгомъри и сър Робърт де Лейси, Александър Мортимър и Уилям Пемброук. Всички хвърлиха многозначителни мъжки погледи към София.

Тя реши да се престори, че не ги вижда.

Но след миг някой силно я ощипа по задника. Много силно.

София трепна, защото я заболя, обърна се и метна яростен поглед към Уоруик, който я гледаше така невинно, че тя веднага би го заподозряла, дори да не бе познала жестокото ощипване на пръстите му.

Със същия невинен изглед той проточи:

— Може би дамата е получила златото си, като е продала нещо.

Тя го изгледа смразяващо.

— Какво намекваш, Дикън?

Той сви рамене, сякаш не я беше чул. Огледа се наоколо към очаквателно взрените в него лица.

— Кажи го! — заповяда тя.

Той вдигна ръце, сякаш се предаваше, и набръчка чело в привидно невинна физиономия.

— Нищо, само дето жените нямат какво да продават — и отново замълча, — освен… благоволението си.

Току-що я беше нарекъл курва пред хората. Така й се дощя да го цапне, че дланите я засърбяха. Но се насили да не реагира.

С върховно усилие на волята тя се обърна отново към продавача на фурми, усмихна му се и посочи с нехайно махване на ръка редицата едри смокини в мед, наредени на подноса.

— Три от тези, моля.

И докато човекът увиваше плодовете в сух смокинов лист и ги завързваше стегнато, тя бавно се обърна, опря ръце на ръба на масата, облегна се назад и зае небрежна поза, която й струва последните капчици самообладание.

Погледна Уоруик право в очите.

— Тази дама не е за продан. — После наведе очи и изтупа въображаем прах от копринената си рокля. Добави след миг мълчание: — Вярвам, че ти и лорд Джон сте открили този факт миналата година.

Прокара още два пъти ръка по гънките на роклята и вдигна очи, изпращайки му най-лъчезарната си усмивка. Той не каза нищо.

— Нима не направихте пет, не, осем… — Тя потупа с пръст по свитите си устни. И кимна. — Точно така, толкова бяха. Осем предложения, нали?

Тогава приятелите му се изсмяха. На него.

— Вярно е, Уоруик. — Томас Монтгомъри го тупна по рамото. — Тя ще предпочете да се омъжи за тебе точно толкова, колкото и за някого от нас. Дори да й паднеш на колене!

Ярка червенина обля лицето на Уоруик. Вратът му дори стана пурпурен. Тя забеляза с ъгъла на окото си как ръката му се спуска надолу към седалището й.

Бързо направи стъпка встрани пред Едит и едва не се спъна, но успя да се хване за подпората на шатрата. Звънчетата издрънкаха в топлия сух въздух, сякаш предизвестяваха какво ще се случи.

— Ау! — Едит подскочи почти на цяла педя. Притисна ръка към седалището си, разтри мястото и се обърна. Огледа се смаяно и сви вежди, хвърляйки унищожителен поглед към Уоруик — Ощипахте ме!

Уоруик избъбри някакво невинно извинение.

— Ощипахте ме!

— Почакайте, лейди Едит… — той протегна ръце напред.

— Не отричайте. Каквото и да сте намислили, Ричард Уоруик, предлагам да престанете. Със сигурност ще кажа на брат си.

Братът на Едит — Хенри, лорд Певърил, беше здравеняк на около тридесет години, невероятно богат и прославен като боец, господар на три от най-добре укрепените замъци в Средна Англия и на още един на север, в Нюкасъл. Огромното му богатство и репутацията му привличаха хиляди войници в дружините му. Беше предан на краля, почтен, но и вдъхващ страх, и обожаваше своята нежна и плаха по-малка сестра. Всички в кралството знаеха, че няма да се поколебае да предизвика на бой всеки човек, който според него я е оскърбил.

— Моите извинения, лейди Едит.

Ричард се поклони дълбоко, превит в кръста, и размаха ръка в жест, който беше колкото показен, толкова и неискрен. След миг групата арогантни млади мъже започнаха тихичко да се оттеглят, но не преди Уоруик да хвърли такъв поглед през рамо към София, че навярно би могъл да я изгори с него.

Тя му се усмихна широко и помаха леко с пръсти, което го накара да стисне зъби, но той се обърна и се отдалечи, изправил сковано гръб, сякаш беше глътнал точилка.

Тя се обърна към приятелката си. Едит я изгледа и каза:

— Това ощипване, дето още ми пари отзад, беше предназначено за тебе.

— Да. — София се опита да не се усмихне.

Наистина не й хареса това, че приятелката й беше ощипана. Но светът беше сурово място и човек трябваше да се грижи за себе си.

Едит сигурно беше прочела мислите на София или може би нещо в изражението й я беше издало, защото се разсмя.

— Ти си ужасна, София. Толкова ужасна. Дори ще оставиш скъпата си приятелка да понася твоите наказания.

— Не е така, Едит — и София се усмихна. — Просто се отместих по-бързо от тебе.

— Да, този път беше така. Но следващия път ще гледам къде стоя, когато Ричард Уоруик е наблизо.

— Можеш ли да си представиш да бъдеш омъжена за него? — София потръпна. — Непоносимо! Бас държа, че е наполовина рак!

— Лицето му стана червено като рак, когато споменах, че ще кажа на Хенри.

Едит я изгледа, прехапа устни и се засмя. Софри се сети как изглеждаше лицето на Дикън. След миг и тя се разсмя.

— Познавам те. Няма да кажеш на брат си.

— Да, колкото и да се изкушавам, няма — защото ще одере Уоруик жив. Но Хенри много добре ми служи като плашило.

— Така си е. Понякога и на мене ми се иска да имах брат, който да бди над мене.

Едит я изгледа насмешливо.

— Още един мъж, когото да подлудяваш или да въртиш на малкия си пръст?

— Аз?

— Да, точно ти.

София се засмя и обви ръка около тънката талия на Едит.

— Хайде, ела да си избереш сладки. Целият ден е пред нас.

Едит се обърна и заразглежда захаросаните плодове, докато София нетърпеливо тупаше с крак, за да съкрати чакането, и се опитваше да бъде колкото може по-търпелива. Но мина толкова време, че тя се почувства остаряла.

— Едит чувствам как кожата ми се сбръчква от старост. Избери си сладки, моля те.

Не можа да издържи повече.

— Дай, аз ще ти избера. Продавачо…

Посочи една фурма и отвори уста, но Едит я прекъсна.

— Не, не, вече реших. Наистина. Най-накрая.

— Поне мисля, че реших.

София изстена мислено.

— Какво има да решаваш? Смокини или фурми? Какво искаш?

— Не е толкова просто. Има с мед… Ето тук едни, поръсени с кипърска захар, нали виждаш? Ето тук, на този поднос, са с канела. Тези пък са с кардамон и индийско орехче. Ах, виж тези. Продавачът каза, че имат бадем в средата.

Мъжът кимна.

— Най-хубавите бадеми на север от Рим. Но тези, милейди, са много специални, защото са киснати във вино и много източни подправки, а после оваляш в счукани цариградски лешници от Франция.

— Вземи по едно от всичките, Едит.

— Не мога. Това ще е лакомия и ще трябва после цяла сутрин да прекарам в молитви. Само още един момент. Истински бадеми — повтори благоговейно Едит. — Невероятно е, сякаш тези скъпоценни ядки са израснали в самия плод, като по чудо.

— Единственото чудо ще бъде, когато най-накрая се решиш — измърмори София, после поклати глава и се обърна отново към тълпата, сложила ръка на кръста си, и се запита защо останалият свят не може да действа и да мисли като нея. Това щеше много да улесни живота й.

Тогава тя реши, че нейният рицар съвсем е изчезнал. Все едно изобщо не съществуваше. След една-две минути започна да се пита дали не си го е измислила.

В този миг иззад ъгъла блесна синя светкавица. Видя тъмнокосата му глава да стърчи над тълпата в другия край на ливадата.

Той беше. Невероятно!

Тя се обърна към Едит и я дръпна за ръкава.

— Едит!

— Избрах си. Виж, виж. Ето, човекът тъкмо ми ги увива.

— Добре! — И София се обърна. — Хайде де, идвай. — Сграбчи Едит за ръката и я задърпа към тълпата.

— Чакай! Парите ти! И сладките ми!

Едит издърпа ръката си и се върна обратно. Грабна покупката и парите от продавача и бързо се спусна след София, която беше твърдо решила този път да намери рицаря. Повлече Едит след себе си. Нямаше да го изпусне този път. Нямаше.

Едит стискаше ръката й и сипеше извинения наляво и надясно, докато София почти я влачеше след себе си, пробивайки си път с лакти.

— За какво толкова бързаш?

София се огледа.

— Надбягванията започват.

— Но те са натам!

— Не тези надбягвания — отвърна София, когато стигнаха мястото, където беше видяла рицаря.

Спря и отново се огледа.

Пак го нямаше. Да не беше направен от дим?

Едит притискаше ръка на гърдите си, опитвайки се да поеме дъх.

— Тук няма нищо. Никакви надбягвания. Нали виждаш? Казах ти, че отиваме в грешна посока.

— Ти стой тук.

София се качи на една ниска каменна стена, като че ли беше конярче, а не благородна дама. Тръгна по стената, залюля се и разпери ръце, за да запази равновесие.

— Какво правиш? Слез оттам. Опасно е.

Едит тръгна покрай стената, взряна в приятелката си със загрижено изражение.

Няколко камъка изпукаха под краката на София и тя чу как приятелката й си поема остро дъх.

— Нищо ми няма. — София вървеше по стената смело, като въжеиграчите на майските панаири. — Гледай! Виждаш ли?

Затича бързо, за да покаже на Едит, че напълно владее положението.

Но Едит не видя това, защото бе закрила очи с ръцете си и се бе навела напред, сякаш София беше паднала от стената.

София огледа стената пред себе си. Ставаше все по-висока. Ако успееше да се изкачи на най-високата й част, където стената стигаше до вратата, водеща към полето за състезанията, щеше да вижда всичко почти като от стените на замъка.

Придвижи се по-внимателно към най-високата част от стената, този път с по-ситни стъпки, защото стената беше стръмна и стара, на повече от век и не така добре иззидана, както стените на замъка. Всъщност беше толкова стара, че беше направена само от плоски камъни, натрупани един върху друг и споени с малко кал.

— Излъга ме — каза Едит и я погледна намусено.

София отново впи очи в стената пред себе си и тръгна напред с уверената стъпка на въжеиграч, с език, подаващ се от ъгълчето на устата, разперила ръце и сковала тяло, съсредоточавайки се в задачата да пази равновесие.

— Че какво толкова съм те излъгала?

— Само глупак ще ти повярва, че не търсиш някого. Би трябвало да те оставя сама. Точно сега. Да ти е за урок.

София долови обидата в гласа на приятелката си, спря и погледна надолу към нея.

— Добре тогава. Ще ти кажа след малко. Трябва да ида малко по-нататък…

— Какво да ми кажеш?

— Още не. Нямам желание да си счупя врата.

София направи още две уверени стъпки и ако се бе съсредоточила, можеше да стигне до върха, където камъните изглеждаха достатъчно плоски, за да я задържат, без да се отронят. Отново огледа тълпата и едва не загуби равновесие.

— Внимавай, София. Тези камъни се клатят. Нищо не е толкова важно, че да рискуваш да паднеш. Моля те, слез долу.

— Важно е! — сниши глас София и прошепна: — Търся един мъж.

— Знаех си, че има нещо! — Опита се да щракне с пръсти, но те бяха станали лепкави от смокините с мед. Намръщи се и вдигна очи. — Кой е той?

— Не го познавам. Може би ти ще знаеш кой е. Помогни ми да го намеря.

— Как да го търся? Дори не знам как изглежда.

— Висок е, облечен в синьо. Небесносиньо. Има черна коса, като гарваново крило, а лицето му е ъгловато и толкова красиво, че просто като го погледна, Едит, мога да забравя да дишам. — Тя се опря с ръце на по-високата част на стената и сложи крак на една малка издатина, готова да се качи горе. — Ако можех да стигна малко по-нависоко, със сигурност щях да го видя, ако е наблизо…

Хванала се за камъка, София бързо се огледа наоколо. Точно зад Едит, загледан право в нея, стоеше онзи вълшебно красив рицар.

3

Отблизо той дори беше още по-красив, този мъж на мечтите й, чийто напрегнат поглед караше кръвта й да закипи и главата й да се замае.

Сега той гледаше към нея, макар че говореше с Едит.

— Лейди Едит, приятелката ви като че ли е загубила нещо.

Да, загубих сърцето си.

— Не е загубила нещо, а някого. — Едит извади една смокиня от торбичката си и добави небрежно: — Търси един мъж. — Захапа смокинята. — Един красив мъж.

Рицарят се засмя с дълбок, гърлен смях.

Само да можеше да натика цялата торбичка със смокини или по-добре, целия поднос, или още по-добре, цялата шатра със захаросани плодове в голямата уста на Едит, София щеше да го направи. Вместо това тя отклони очи за миг, само колкото да стъпи на първото от десетте стъпала, които щяха да я отведат в подножието на тази проклета стена.

Първата стъпка беше успешна.

Втората — не.

Камъкът се залюля и се откърти.

Тя залитна, изписка изненадано и падна. Всичко стана прекалено бързо. Затвори очи и зачака да тупне на земята, през ума й пробягна мисълта, че вероятно ще си счупи врата и ще умре точно когато беше открила този, за когото копнееше сърцето й.

Но не тупна на земята.

Падна в две силни ръце. В неговите ръце. Премига и погледна нагоре към лицето му, знаейки, че няма време да скрие изненадата, изписана по собственото й лице.

Толкова лесно я бе хванал. Сякаш тежеше не повече от перце.

Тя си пое дълбоко дъх, после още веднъж, затърси какво да каже. Но думите й избягаха, когато неговият аромат изпълни ноздрите й, устата й, главата и сърцето й. Мирис на чисто мъжко тяло, богато ухание на обработена испанска кожа и на сбъднати мечти.

— Тя търси мъж, нали така?

Гласът му беше много дълбок, сякаш идваше от душата му или от небесата, или може би, помисли тя, след като улови тъмния блясък в очите му, може би този дълбок глас идваше направо от ада.

Не можа да измисли нищо остроумно или хапливо, което да му каже. Никаква мисъл не прескочи от мозъка към устните й. Не можа да направи и никакъв жест.

Езикът на София Хауърд беше завързан.

Не беше смятала това за възможно, тя, която се гордееше с дарбата си винаги да взема последната дума във всеки спор. Дори не беше сигурна, че ще си възвърне гласа. Сякаш способността й да говори беше излетяла заедно със стреснатия й дъх някъде над главата й и извън нейния обсег.

Той не отделяше очи от нея, докато ръцете му я държаха здраво, а дланта му, прилепена до външната страна на бедрото й, леко бе придърпала роклята й нагоре. После изрече меко:

— Аз съм мъж.

Тя не можеше да отмести поглед. Не можеше и да мисли. Не можеше да направи нищо, само стоеше и се взираше в него в един безкраен миг, когато времето сякаш не съществуваше.

Неспособна да говори, да мисли, да се движи, тя само можеше да се взира в тези негови сини очи и докато се вглеждаше в тях, сърцето й заби по-бързо, а дъхът й също се ускори. Очите му имаха цвета на туниката му, синевата на небето в лятна утрин. После тя съзря нещо в тези очи, искрица веселост, а след това един многозначителен поглед, който казваше, че този надменен дявол много добре знае кого е търсила тя.

София се замоли лицето й да не издава какво си мисли: колко трудно й е да застане срещу този мъж, първият от години насам, чието добро мнение означаваше нещо за нея.

Не се изчерви. Никога не се бе изчервявала и много пъти беше благодарна за това. Защото така имаше възможност да действа смело дори когато не се чувстваше смела. Или да скрие от света това, което чувстваше в действителност. Като сега, когато нямаше с какво да прикрие истината, освен с една ледена маска. Беше срещнала единствения мъж на света, когото искаше, и като осъзна това, толкова се уплаши, че цялата се разтърси в една гигантска тръпка.

— Пуснете ме долу, сър.

Тя намери загубения си глас и за щастие той прозвуча много по-хладно, отколкото бяха мислите й. Зачака той да се подчини на думите й и да я пусне.

Той не направи нищо.

— Веднага. — Тонът й беше остър и това я зарадва. Изражението му се промени, сякаш искаше да каже нещо, но не проговори. Вместо това едната му ръка, тази, която я държеше, се спусна надолу — тази, която беше под коленете й.

Краката й се отпуснаха тежко надолу. Тя пое остро дъх, но след миг другата му ръка я стисна здраво през гърба, задържа я плътно до него, гърди до гърди, докато краката й висяха във въздуха.

Тя вдигна очи към него, прикована към тялото му. Почувства се като притиснато в ъгъла животно, сковавана по-скоро от тези негови очи, отколкото от ръцете, които я държаха плътно до него. Той я гледаше със същия напрегнат поглед, с какъвто я бе пронизвал преди малко, когато я фиксираше от другия край на поляната.

Тя си пое дъх, съвсем плитко, но в ушите й звукът отекна високо, почти като писък.

Той присви очи и погледът му се премести към устата й, после бавно я пусна да се плъзне до тялото му, инч по инч, докато краката й едва докоснаха земята, а устата й беше суха като морска сол.

София отстъпи като опарена назад и изтупа праха от роклята си.

— Сър.

Кимна леко в знак на благодарност, без да го поглежда в очите, защото ако той усетеше смущението й, тя щеше да умре на място. Точно тук, насред поляната. Щеше да се стопи, да потъне в земята и да престане да съществува.

— Би трябвало да благодариш на сър Тобин, че ти спаси врата — каза й разсеяно Едит, поглеждайки намръщено към празната торбичка от сладкиши.

София замръзна. Думите й излязоха с шепот от гърлото.

— Какво каза?

— Това е сър Тобин де Клеър — изрече Едит, сякаш София би трябвало да го познае. — Срещали сме се и преди.

София вдигна рязко глава и го погледна втренчено. Той не отмести очи, изражението им си оставаше същото.

— Аз пак отивам при продавача на фурми, София. Няма да се безпокоя за тебе, сър Тобин ще те придружи. Ще се видим на състезанията, там ще потърсим отново твоя мъж.

Едит се запъти към шатрата на продавача, изоставяйки я съвсем спокойно в компанията на сър Тобин де Клеър, най-големия син на Глостърския дук.

О, да, беше се запознавала с него.

Но никога не беше виждала лицето му.

Три години по-рано, замъкът Камроуз

София стоеше пред огромната, резбована дървена врата на голямата зала, далече от шумната тълпа гуляйджии, които празнуваха вътре сватбата на лейди Клио Камроуз и лорд Мерик граф Гламорган, близък приятел и васал на нейния братовчед Едуард.

В разгара на сватбеното тържество вестителите на Гламорган бяха влезли в залата и бяха привлекли вниманието на пируващите с протяжния си триумфален сигнал, за да провъзгласят, че лорд Мерик е подарил на съпругата си разкошен сладкиш от рядко срещаното бяло брашно във формата на замъка Камроуз заедно с кули от захар, стени от розови листенца, налепени върху бадемов крем, и напълно действащ подвижен мост над ров, пълен с мед, в който плуваха захарни лебеди — сватбен подарък от графа за съпругата му, който накара лейди Клио да го погледне нежно, а в следния миг да се засмее и да извика от възторг.

София получи две парчета от този чудесен сладкиш, за което се наложи да си послужи с малък трик, защото иначе щяха да я обвинят в лакомия — един от седемте смъртни гряха. Но това беше абсолютна глупост, тя не беше лакома, само харесваше сладкишите. Как може това, че обичаш сладкиши, да е грях? Още повече пък смъртен грях?

И докато кроеше хитър план как да се сдобие с трето парче, погледна нагоре и с изненада откри, че всички на нейната възраст, младежите сред присъстващите, дъщери и синове на благородни семейства, нейни приятели и няколко от братовчедите й, бяха изчезнали от голямата зала.

Тя излезе да ги потърси и застана пред залата, заоглежда се и се почуди къде ли са отишли всички.

— Ела, Софи!

Обърна се, защото позна гласа на младата си братовчедка. Принцеса Елинър отново я повика.

— Ела да играеш с нас!

София трябваше да заобиколи един едър акробат, който водеше група танцуващи кучета през блъсканицата около изхода. Погледна във вътрешния двор, между конюшнята и маслобойната и видя повечето от приятелките си и други хора, които бяха дошли от всички краища на страната, за да присъстват на тази сватба.

— Играем на сляпа баба! Бързо, идвай!

Братовчедка й Елинър, най-голямата дъщеря на Едуард, стоеше в кръг заедно с другите младежи.

В средата на кръга беше застанал един висок младеж. Главата му беше покрита с черна качулка, беше протегнал ръце пред себе си. Обърна се бавно, предпазливо и посегна напред. Спря за миг, готов, напрегнат, после скочи и се опита да сграбчи Елинър.

Братовчедка й се разсмя, когато закачуленият младеж се спъна и улови само въздуха пред себе си.

Елинър продължи да се движи на безопасно разстояние, да се смее заедно с другите и да го закача, както се правеше в тази игра, докато изведнъж се сниши и ръцете на търсещия я младеж се удариха в стената на маслобойната.

Всички се засмяха.

Младежът се обърна, изправи се и също се засмя. Направи шеговит поклон.

— Ха! Принцеса Елинър е твърде бърза за непохватния син на един дук!

Шегата накара някои млади хора в кръга да се засмеят — тези, които го познаваха. София се вгледа продължително в него, но като че ли не беше го срещала преди. Гласът не й беше познат. Щеше да го е запомнила по високия ръст.

Това не беше изненадващо, защото повечето синове на кралските васали бяха давани за отглеждане извън домовете си, когато станеха на седем години.

Докато дъщерите на благородниците биваха настанявани в някой замък, където ставаха почти затворнички, синовете бяха изпращани да служат при воините и да се учат на изкуството им — за да станат новото поколение бойци и рицари, призвани да бранят Англия.

И докато София внимаваше в закачуления младеж, Елинър отново се разсмя с неповторимия си кикот, а после прикри устата си с ръка и се метна настрани, за да не може той да я хване.

Той се обърна и бързо тръгна към нея. След няколко неуспешни опита да хване дъщерята на краля младежът се насочи другаде, а принцесата махна на София да слезе долу при тях.

София моментално натъпка третото парче сладкиш в устата си, от което бузите й се издуха, после подхвана полите на роклята си и затича надолу по каменните стъпала. Още преди да престане да дъвче, хвана Елинър за ръка и двете загледаха как младежът, застанал в кръга, се опитва да хване другите.

След като погледа известно време играта, София се наведе към братовчедка си и запита:

— Виждаш ли, Елинър, този младеж все се стреми да хваща момичетата за гърдите.

— София! — избухна в смях братовчедка й и звукът накара младежа да се обърне с лице към тях.

— Вие се смеете! — каза той и тръгна към двете момичета. София, за разлика от всички останали, пристъпи една крачка към него с ръце на кръста и с вдигната брадичка.

— Виждам, че „сляпата баба“ не е съвсем сляпа!

Младежът се помръдна, само се извъртя леко, за да застане точно срещу нея. Наклони глава.

— Колко сляп ме иска тази нова лейди?

— Достатъчно, за да не гоните само онези, които имат гърди!

Разнесе се висок дружен смях.

— Де Клеър! Тя те предизвиква!

София знаеше, че Де Клеър е името на Глостърския дук. Закачуленият младеж трябва да беше негов син.

Младежът й се поклони с широк размах на ръката.

— Някой тук не е сляп, както виждам.

— Ах, той си призна, че вижда. — София не можа да сдържи насмешката в гласа си, много й харесваше да извърта думите му в своя полза.

— Да виждам? — Той не помръдна, остана на място и потърка брадичката си, преструвайки се, че размишлява. — Да предположим, че ви кажа, че имам дарба и виждам с мислите си.

— Да предположим, че ви кажа, че мога да летя.

Всички се засмяха.

— Дамата се съмнява в моята способност да възприемам.

— Дамата смята, че платът не е достатъчно дебел.

София му отправи остър поглед, инстинктивно знаеше, че той я вижда добре.

Той отново се засмя, разпери ръце в знак, че е напълно невинен.

— Може би дамата би желала сама да ми завърже очите?

— Направи го, София!

— Да! Ето един по-дебел плат! Достатъчно тъмен е — един от младежите й подхвърли колан от туника, ушит от тъмносиня коприна.

София прие предизвикателството и пристъпи напред, наслаждавайки се на победата си и на словесния двубой с високия млад непознат, син на един могъщ феодал — тъкмо човек, който се нуждаеше от подрязване на крилцата.

— Трябва да коленичите пред мене, благороднико, защото не съм някакъв дебелоглав гигант.

Той само се засмя на остроумието й, после коленичи пред нея. Тя пристъпи по-близо.

— Вие се усъмнихте в честта ми — изрече той тихо, за да не чуе никой друг.

— Доколко честно е да се лъже? — отвърна София доста високо. Искаше всички да чуят. Иначе каква победа щеше да бъде — с тайнственост и прошепнати заплахи?!

— Твърдите, че лъжа?

— Да, твърдя.

— Говорите сериозно, милейди.

— Напълно сериозно — кимна тя отсечено.

— Разбирам. Това е предизвикателство.

Другите започнаха да си шепнат.

Тя нямаше да отстъпи пред предизвикателството. Тази словесна схватка започна да й харесва.

— Точно така — изрече тя с твърд тон, вирна брадичка и погледна братовчедка си, чувстваше се прекрасно.

— Тогава, щом сте ме предизвикали, трябва да платите глоба, ако излезе, че сте сгрешили.

Тя го изгледа смаяно. Да не е полудял?

— Значи вие, благороднико, твърдите, че можете да ме хванете с две превръзки на очите?

Засмя се гръмко. Щеше да върже втората превръзка така стегнато, че ушите му щяха да залепнат на голямата му глава.

София никога не отстъпваше пред предизвикателствата. Понеже беше жена, оставаше й единствено гордостта. Заразглежда го, без да бърза. Чувстваше, че и той я разглежда, макар да не бе свалил черната качулка. Сведе очи към тъмносинята коприна в ръцете си. Тази превръзка беше от двоен слой плат и дори по-тъмна от неговата качулка. Вдигна я към слънцето, но не можа да види нищо през нея. Нямаше риск. Всичко беше сигурно.

— Дамата се колебае — подразни я той.

Блъфираше. Палячо такъв!

— Ако можете да ме хванете с двете превръзки на очите, ще платя каквато глоба пожелаете.

Тя вдигна брадичка и погледна право към черната качулка, където трябваше да бъдат очите му.

— Тогава вържете ми втората превръзка.

Той коленичи и наведе глава. И докато връзваше възела, София се запита какво го е накарало да приеме облог, който със сигурност щеше да загуби. Вгледа се в черната качулка и за миг се зачуди какъв ли цвят има косата му, скрита под нея. Как ли изглежда лицето му? Очите му? Гласът му беше плътен, не като на другите момчета, чиито гласове от време на време променяха височината си и изскърцваха като каруца, чиито колела се нуждаят от смазване.

Височината му подсказваше, че вече не е момче, може би наскоро е бил посветен в рицарство. Без съмнение беше от богато семейство, защото дрехите му бяха изящно скроени, от тежка материя и добре ушити. Ботушите му бяха от мека кожа, каквато се внасяше от Испания — невероятно скъпа.

От думите му София разбра, че е син на граф. Поне това беше казал. Но имаше твърде много синове на благородници, които тя не познаваше, защото те растяха извън родните си замъци.

Когато върза възела, тя сведе поглед към закритата му от качулката глава и мислено се прокле, че не е внимавала повече по време на сватбеното пиршество, когато всички гости седяха на масите в залата и тя можеше да ги разгледа добре, защото беше настанена на почетната маса на подиума. Така щеше да знае как изглежда той.

Само ако беше внимавала повече… Но не беше. Гледаше само как да се натъпче с ядене и сладкиши.

Дръпна се една крачка назад.

— Назовете глобата, благороднико! — извика някой, когато той се изправи.

Грациозно и изненадващо, както се изправяха рицарите с тежки брони.

Тя го изгледа бързо. Беше висок, наистина. Отстъпи още една-две крачки.

— Хайде! — завикаха в кръга. — Назовете глобата!

Той не каза нищо, остана на място — висок и изправен, сякаш загледан нагоре, към кулата. София изведнъж се почувства дребна и това я ядоса. Не искаше да се чувства уязвима.

И също зачака.

Той мълчеше.

Тя се запита какво ли чака. И когато той продължи да мълчи, тя се огледа наоколо, после сви рамене и застана малко по-спокойно.

— Може би съм вързала превръзката така стегнато, че този благородник не може вече нито да мисли, нито да говори.

Всички пак се разсмяха.

Изведнъж гласът му проряза кикота:

— Искам три целувки от дамата, която ме предизвика.

— Три целувки? — прошепна тя, сякаш изведнъж затънала в преспа сняг. — Каква глоба е това?

— Най-хубавата.

Другите отново избухнаха в дружен смях и това почти я вбеси. Целувки? Кой да помисли, че ще й искат целувки? Това със сигурност не й бе минало през ума. Мисли, каза си тя. И моментално изстреля:

— Три целувки? Не е ли проява на лакомия, благороднико?

— Не повече, отколкото три парчета сладкиш — изрече тихо той. Тя замря смаяна — чудо за онези, които я познаваха, — вкопана на мястото си сред кръга играчи, и го зяпна, докато изведнъж не осъзна какво прави. Затвори уста така рязко, че зъбите й изтракаха.

Не преставаше да го гледа, но чувстваше, че изражението му се променя и очите му се присвиват в студен, пронизителен поглед.

— Добре. Три целувки — съгласи се тя със свито гърло, извърна се рязко и тръгна към външната част на кръга. Застана срещу него с ръце на кръста и високомерно вдигната глава. — Хайде, хванете ме, ако можете, сляпа баба такава!

4

София загледа как Едит се отдалечава и изчезва сред тълпата. И на нея й се искаше да изчезне. Но трябваше да остане тук, пред сър Тобин де Клеър и да се държи така, сякаш сърцето й не бие лудо, сякаш нищо, случило се в миналото между тях, няма никакво значение, сякаш е спокойна като застояла вода.

— Има нещо между нас.

Божичко! И той го е усетил.

— Имаме един дълг за уреждане.

София се почувства кръгла глупачка. Той не говореше за привличането, което бе почувствала, а за глобата, която му дължеше.

Изправи се срещу дявола, помисли си тя. Направи го! Обърна се бавно към него, поклати глава и вдигна брадичка така, сякаш го гледаше от горе до долу, макар да беше цял фут по-ниска от него.

— Вие излъгахте.

Той наклони глава и леко смръщи вежди, сякаш бе очаквал тя да каже каквото и да е друго, само не и това.

— Тогава имаше много свидетели. — Усмихна се кисело. — Кажете ми как бих могъл да излъжа пред всички тези очи.

— Не знам. — И тя махна с ръка. — Нямам чак толкова остър ум.

— Вие? Лейди София Хауърд? Да нямате остър ум?

Той се разрази в гръмогласен смях, докато София стоеше пред него, взряна в ноктите на дясната си ръка.

Досега никой не я беше обвинявал, че прави нещата с половин усилия. Това се отнасяше и за лъжите. Щом трябваше да лъже, лъжата й нямаше да е от най-безобидните.

На него, изглежда, му беше много забавно, защото още се смееше. София не знаеше дали това й харесва или не.

Той пристъпи половин крачка към нея.

— Кажете ми, сладка София, как успяхте да накарате кралицата тогава да ви извика точно когато щях да си прибера дължимото?

Никога нямаше да признае, че не бе направила нищо, че заповедта на кралицата е била чист късмет. Нека си мисли, че у нея има нещо мистично и лукаво.

— Хайде, признайте си.

Тя му се усмихна.

— Ще ви кажа, сър, когато и вие ми кажете как успявахте да ловите само момичетата в онзи кръг, които — и направи нарочно пауза — бяха напъпили.

Той сви рамене, без да признава и без да отрича — тактика, която тя добре познаваше, тъй като често бе постъпвала точно така.

Той я прикова на място с проницателния поглед на внимателните си, много видели очи.

— Мисля, че в последните две години сте мътили в тази ваша главица идеята, че съм спечелил само защото съм лъгал.

— Три години — каза тя. — Не две години.

Внезапният му смях прозвуча победно и тя осъзна, че е паднала в капана на думите му. Той помнеше, че са три години, но я бе подложил на изпитание.

Той се приближи към нея така, че я допря с хълбок.

— Търпя корекция, милейди. През последните три години сте стигнали до удобното убеждение, че не ми дължите нищо, защото можете да твърдите, че съм излъгал.

— В паметта ми няма нищо „удобно“. Аз знам, а не мисля. И знам, че никой не би могъл да се движи така бързо, както направихте вие, особено пък точно към мене.

Тя не се предаваше. Неудобно беше да стои така, само на няколко инча от него. Яснотата на мислите й се замъгляваше.

Но София знаеше, че той се опитва да я сплаши с височината си. Мъжете постъпваха така, използваха физическата си сила, за да компенсират липсата на умствена. Затова тя отметна глава и го погледна право в очите, което обикновено смайваше арогантните мъже, защото те бяха свикнали жените да бъдат плахи пред тях.

Той обаче не показа изненада и това безкрайно много я ядоса. Най-малкото, можеше да се покаже предсказуем.

— Мисля, София, че смятате, че никой не може да се движи така бързо като вас. Ръководите се от гордостта си. Вярвате, че сте единствената, която притежава бърз ум и още по-бързи крака.

Той се приближи с още една крачка. Почти я настъпваше. Тя чувстваше топлия му дъх. Тя се отдръпна назад.

— Това, което вярвам, е, че вие излъгахте. Сега, ако ме извините, сър, отивам да гледам надбягванията.

Тя се обърна, вирнала нос, прибра полите на роклята си и понечи да се отдалечи с надменна походка, с каквато, и кралица Елинър би се гордяла.

Но не направи повече от една крачка.

Пръстите му стиснаха ръката й над лакътя.

— Ще бъда щастлив да ви съпроводя до надбягванията, лейди София — изрече той така високо, че тя изненадано вдигна очи. Бе извикал почти като вестител, обявяващ влизането на краля.

Хората наоколо им се обърнаха да ги погледнат.

Той й се поклони леко и положи ръката й върху своята с нехаен жест, както придворен би поканил любимата си на разходка. Но в действителност я стискаше така здраво до себе си, че тя не можеше да се освободи, макар на два пъти да се опита.

Той тръгна с толкова дълги крачки, че тя трябваше едва ли не да подтичва, за да не изглежда, че я влачи като робиня подире си.

— Бихте ли вървели по-бавно?

— Само ако престанете с опитите да се отскубнете.

София се отпусна и спря да се мъчи да изтръгне ръката си, а в замяна той забави ход. Нека си мисли, че е спечелил, реши тя.

Вървеше мълчаливо, взряна в двете им ръце, и търсеше най-удобния момент да се изтръгне и да избяга с дяволска бързина.

Но моментът не идваше. Тя не избяга. Не можеше да освободи ръката си. Взря се в китката си, положена върху неговата ръка, стисна зъби и вдигна очи нагоре, оглеждайки се наоколо. Разбра, че двамата приличаха на всички други двойки рицари и дами, вървящи в тълпата. Само дето ръцете на другите дами не бяха притиснати от огромна лапа, за да не могат да се изскубнат…

— Може би, милейди, двамата заедно… — и той стисна ръката й — ще успеем да намерим мъжа, когото търсите.

По-скоро щеше да умре, но не и да му каже истината. И изрече с небрежен тон, в пълна противоположност на чувствата, които изпитваше:

— Възможно е, сър. Вие сте достатъчно висок, за да виждате над главите на хората.

Да го поласкае. Да му каже, че е висок. Това предполагаше, че признава превъзходството му. Повечето мъже обичаха да им се казва, че стоят по-високо, затова, докато той се разтапя, тя ще измисли как да му избяга. Непременно.

Продължиха да вървят под ръка, а умът й работеше трескаво. Вървяха мълчаливо, тя не искаше нищо да я разсейва, за да мисли по-ползотворно. А наоколо им се носеха звуците на всеобщото веселие. Които се втурваха в мислите й. Весели звуци. Но в нея се промъкваше ужасното усещане, че вече нищо няма да е както трябва, със сигурност не и когато сър Тобин де Клеър беше толкова близо до нея.

Неговият аромат. Неговият дъх. Неговата походка. София с учудване осъзна, че се движи по-скоро в ритъма на неговите крачки и на звука на дишането му, а не на веселата глъчка наоколо.

И нещо по-лошо, ръката й почти пламтеше от допира до него. Тя преглътна мъчително.

— Както си спомням… — поде той замислено, — вие казахте на лейди Едит, че този мъж, когото търсите, има черна коса.

Значи я беше чул как го описва на Едит. О, божичко! Почувства как я поглежда. Знаеше, че ако вдигне очи към него, ще види тази негова влудяваща усмивка, затова впи поглед в един жонгльор, който балансираше дървена игла на носа си. И махна с ръка към него:

— Бих искала да мога и аз така. Да балансирам иглата като него. Колко забавно ще бъде.

Промени темата — това обикновено й беше от полза. Ако нямаш добър отговор, объркай го.

— Интересно.

— Да. Много е интересно как могат така да крепят много предмети наведнъж. Мислите ли, че човек може бързо да се научи на това? Вероятно — отговори си тя бързо, преди той да отвори уста. — За мене жонгльорите са най-хубавото развлечение.

— Не говорех за жонгльорите.

Не го запита какво е имал предвид. Може би щеше да забрави.

— Говорех за мъжа, когото търсите. Намирам го много интересен.

Тогава тя го погледна.

— Защо? Да не предпочитате компанията на мъжете пред тази на жените, сър?

Той присви очи и тя едва успя да потисне леката си самодоволна усмивка.

— Интересното за мене е това, че мъжът, когото търсите, трябвало да има черна коса.

— Днес тук сигурно има стотина мъже с черна коса.

— Вярно. — Той замълча и добави: — Дори аз съм с черна коса.

Тя продължи да върви до него, сякаш всичко беше наред и коментарът му не беше по-важен от глухарчетата, чиито пухчета се носеха над полето.

Той направи още няколко лениви, почти котешки стъпки, после добави замислено:

— Този мъж бил облечен в синьо, казахте. Да, точно така. Казахте „синьо“. Ясно ви чух.

Преди да бе успяла да помръдне, той стегна ръката й в желязна хватка. Сякаш четеше мислите й още преди да са се оформили докрай. Тя чакаше да го изненада неподготвен. Но не можа.

Той спря. Така внезапно, че сякаш бяха се натъкнали на стена.

— Защо спираме? Надбягванията са ей там.

Огледа дрехите си, леко намръщен.

— Колко забавно. — Вдигна очи и изрече с невинен израз: — Аз съм облечен в синьо.

И я изгледа очаквателно.

Тя също зачака, остави времето да работи за нея, а не против нея. Премига невинно насреща му, после го дари с най-широката си усмивка.

— Моля за извинение, сър Тобин. Не чух какво казахте — излъга със самочувствие, сякаш бе в Лондон, а не тук.

— Просто отбелязах, че и аз съм облечен в синьо.

Каза го така, сякаш зъбите го боляха и трябваше да ги държи стиснати.

Имаше надежда!

— В синьо ли сте облечен? — Тя се поотдръпна и удостои облеклото му с дълъг, оценяващ поглед. — Така е. — Млъкна за миг, после додаде: — Не бях забелязала.

Той не каза нищо повече, само започна тихо да си подсвирква една неприятно весела мелодия, продължавайки да я влачи напред.

Тя впи поглед в пространството пред себе си и по-специално в едно алено знаме с изобразен на него лъв, което се вееше близо до подвижния мост. Опита се да измисли как да смени темата.

— Светът е малък, нали?

Този негов небрежен тон започваше да я дразни.

— Малък ли, сър? — Тя се засмя. — Не мисля така. Смятам, че повече от половината двор е тук, освен това и други благородници, които много са пътували, като вас. Не бих нарекла това малко… По-скоро ми се струва, че е огромна тълпа.

Той се засмя тихо, но София би се заклела, че е доловила прошепнатите от него думи „упорита вещица“.

Не пожела да го погледне. Той все още не знаеше какво точно означава „упорит“.

— София.

Той изрече тихо името й и спря, което принуди и нея да се закове на място. Не й оставаше друго, освен да вдигне очи към него.

Но тя не го направи. Вместо това остана на място и започна да хвърля погледи в различни посоки… само не и към него.

— Погледнете ме.

Гласът му беше тих, но тонът заповядваше.

Заповед. Точно каквото тя най-много обичаше да пренебрегва. Може би сега щеше да го ядоса така, както той я беше ядосал. Нямаше да му се подчини, макар че една много малка част от нея искаше да вдигне поглед към него, защото макар така ужасно да я бе ядосал, видът му продължаваше да бъде неустоимо изкушение за очите й.

— А! — Той щракна с пръсти и кимна утвърдително. — Сега си спомням.

— Какво?

— Боите се, че ако ме погледнете в лицето, ще забравите да дишате.

Това я накара да го погледне точно в мига, когато почувства как цветът се оттегля от лицето й. Точно тези думи бе изрекла, това бе изповядала страстно пред Едит за мъжа на своите мечти. За него.

Усети остро унижението си, то я прониза до кости, прииска й се да затвори очи, за да не вижда как я гледа — постъпка на страхлив човек, — затова подхвана полите си със свободната си ръка и пристъпи напред.

Той обаче не помръдна.

София направи едва две крачки, когато той я дръпна обратно. Тя се спъна. Ръката му се стрелна към талията й, хвана я здраво и я дръпна към гърдите му.

След миг тя се взираше в него, опряла длани на гърдите му, а краката й висяха във въздуха. Отново.

Той приближи уста към ухото й.

— Ах, сладка София… трябва да престанем да се срещаме така. Тя отметна глава назад, по-далече от него. Дъхът и гласът му все още смразяваха слуха й и тя не можеше да мисли ясно.

— Тогава престанете да ме дърпате. Не съм ви ръчна количка! — Опита се да се освободи, но той беше твърде силен. — Пуснете ме, веднага!

Той я пусна, но пръстите й едва докоснаха земята и той отново тръгна напред и я повлече, вървейки толкова бързо, че краката й почти не докосваха земята. София си пожела да беше поне с един фут по-висока и с десетина фунта по-тежка.

Изрече със стиснати зъби:

— Престанете! Пус-не-те ме!

Той я погледна с привидна загриженост.

— Не бих искал да паднете по лице. Такова прочуто с красотата си лице. Може да си счупите хубавото малко носле. — И се вгледа пред себе си с решителен израз. — Само си представете, сладка София. Никакви обожатели няма да се влачат по петите ви. С какво ще се развличате?

— Искам да ме пуснете долу.

Той не й обърна никакво внимание и продължи напред.

— Направете каквото ви казвам, сър, или ще викам така силно, че замъкът ще се напука.

— Опитайте и ще срещнете ръката ми. — Той сведе очи към нея. — Или още по-добре, устата ми върху вашата. Не забравяйте, че още ми дължите онези три целувки. Винаги можем да започнем.

— Все още твърдя, че тогава излъгахте. Сега ме пуснете!

Но преди София да успее да се освободи, преди да го мушне с острия си лакът в корема или да измисли как да се извърти така, че да го удари в брадичката или на друго чувствително място, той сви в един тунел, който водеше към стаите на стражата в кулата близо до външната стена.

— Къде отивате? — Тя отправи поглед към полето за надбягвания. Точно в противоположната посока. — Надбягванията са натам!

Той я стисна със здравата си ръка така, че тя не можеше да помръдне, а само да влачи безпомощно крака, после отвори една врата и влезе вътре заедно с нея, увиснала като чувал с овес под мишницата му.

Въздухът вътре беше студен, мрачен и застоял, една стръмна тясна стълба водеше нагоре към зъберите на стражевата кула. Тя нямаше накъде да бяга.

Той ритна вратата, за да я затвори, и тя хлопна с тежък удар като боец, който се стоварва уморен след битка, или като ездач, който тупва изтощен от коня си. Това беше звукът на поражението.

Той я тръсна на земята и така рязко я пусна, че тя трябваше да се опре с ръка в каменната стена, за да запази равновесие. Отмести със свободната си ръка обърканата коса от лицето си и го изгледа вбесено.

Това не му направи особено впечатление.

Стояха там, взрени един в друг, подели някакъв нов вид битка, различна от борбата с погледи, които си бяха разменяли през полето за надбягвания.

Тогава той се приближи към нея.

София се дръпна, направи само една малка крачка. Гърбът й опря в студената каменна стена, тя разпери длани, прикована към нея. Изведнъж притисната в безизходно положение, вдигна брадичка, защото трябваше да гледа нагоре, за да го погледне в очите, за да разбере той, че ни най-малко не е смутена.

Той опря длани в стената от двете страни на раменете й.

Беше толкова близо, че дъхът й предателски спря. Той се наведе напред, озовавайки се на няколко инча от лицето й, достатъчно близо, за да почувства тя топлия му дъх, и изрече дрезгаво:

— Стига толкова игри.

Тя отвърна на дръзкия му поглед. Между двамата настана мълчание, натегнато като тетива на лък. Скоро тя започна да диша по-бързо и по-плитко, сякаш някой й крадеше въздуха.

Трябваше да се сниши, да се промъкне под ръката му, да подбере полите си и да избяга презглава. Знаеше, че трябва, мисълта беше съвсем ясна в главата й. Направи го!

Но краката и ръцете не се подчиняваха на ума й. Тя не помръдна.

Двамата стояха неподвижни. И мълчаха.

Напрежението ги омотаваше в нишките си и изведнъж нещо друго, което не можеше да назове, я обля от глава до пети — някакво вълнение, което усещаше и в дъха, и в кръвта си. Каквото и да беше това нещо помежду им, то започна да се извисява като усилващия се звук в края на мадригала, кулминацията в изпятото повествувание, като напрежението, когато всички седят като на тръни, не дишат, замрели в очакване.

Бяха така напрегнати, сякаш някой ги тласкаше един към друг и ги караше да се приближават още и още. По-близо и по-близо. Помежду им се зараждаше нещо неназовимо, което се втурна като огън във вените й, накара въздуха между двамата да затрепти и да запее в ушите й, а после внезапно й отне дъха.

То дори погълна далечните шумове на ликуващата тълпа. Караше всичко да се изпарява като капчици вода под горещо лятно слънце. Сякаш наоколо нямаше нищо друго, само смазваща горещина.

Така изглеждаше това чувство. Ето това не можеше да подчини тя на волята си. Външният свят се беше изпарил, бяха останали само те двамата, изправени един срещу друг в тъмната ниша, вгледани един в друг, сякаш хванати в капана на внезапното, туптящо желание.

Тя видя същата страст или нещо подобно на нея да припламва в очите му и помисли, че така навярно става с влюбените, че умът и сетивата им се замъгляват. Той чувстваше същото. И тогава тя разбра какво е любовта, как двамата се гледат един друг, сякаш всеки вижда собственото си отражение. Собствената си жажда. Собственото си желание. Горяха в един пламък.

Тогава, в този миг тя разбра, че завинаги ще запомни този момент, както човек помни всички важни моменти, които изграждат живота му. Това беше любовта, чиста и истинска. Огромно желание и страст, неща, които тя смяташе, че никога няма да изпита. Но сега ги изпитваше, сякаш се беше родила с тези чувства дълбоко в себе си, където те бяха очаквали само неговата поява.

Тя не искаше да избяга. Не че имаше голямо значение, защото не би могла да го направи, дори да искаше. Но откъде набра смелост да направи това, което направи в следния миг — години нямаше да й стигнат да се начуди.

Но гордостта беше нищо в сравнение с онова, което усещаше тя в себе си, между двамата, наоколо им. Гордостта не тече вихрено във вените. Гордостта не дава смелост на сърцето и не отнема дъха. О, божичко, но гордостта не изглежда като този мъж тук!

Тя първа се раздвижи. Сграбчи главата му и я привлече надолу към устата си, целувайки го силно, със стиснати устни и плътно затворена уста.

И се опита да се залъже, да се убеждава, че тя е започнала това и че тя ще го завърши.

Ще ти дам целувката. Твоята глоба. Ще ти я дам сега, но според моите условия. Аз ще владея положението.

5

Той усети момента, в който тя загуби контрол. По начина, по който го целуна. Мислеше, че това е нейна идея. Но не беше.

Тази единствена целувка със стиснати устни, с която тя мислеше, че изплаща дълга си, се промени в мига, когато той бавно прокара език по устните й. Тя отвори уста и издаде лек, странен звук, сякаш всички тайни, които досега бе пазила, й бяха избягали.

Тя не познаваше този вид желание. Той го разбра. Макар да беше само три години по-голям от нея, беше с много години по-опитен, но не това го притесняваше точно в този единствен миг. Тревожеше го нещо различно, едно странно, натрапчиво усещане, че губи нещо в тази игра, която бе започнал. Не можеше да каже какво е, но чувстваше, че нещо му се изплъзва. Бойците бяха научени да се доверяват на инстинктите си точно така, както и на знанията и уменията си. А това беше чист инстинкт.

Той обаче го пренебрегна, защото не можеше да го определи. Каквото и да беше, то нямаше значение за него. Изглеждаше като последица от твърде многото изпити халби с бира и твърде малкото сън предната нощ.

Отлепи ръце от стената и ги пъхна под нея, обхващайки седалището й с длани, повдигна я леко, плъзна едната си ръка нагоре, за да обхване тила й и да задържи устата й там, където той искаше, да овладее положението. Езикът му се озова дълбоко в устата й, вкусвайки нейните сладки тайни, и той усети мига, в който тя се предаде.

Почувства как цялото й тяло се предава. Начинът, по който престана да стиска главата му и вместо това прокара ръка по косата му, сякаш подтиквана единствено от собственото си желание, сякаш бързият й ум вече не участваше в това.

Усети го в начина, по който тя леко помръдна и се притисна по-плътно до тялото му, в начина, по който езикът й внезапно последва неговия. Тази млада, страстна девойка с цялата й смелост, с цялото й предизвикателно поведение наистина изгаряше от страст по него.

Лесно щеше да бъде да продължи…

Може би твърде лесно.

Ръката му се плъзна към ръба на роклята й, за да докосне глезена й и да тръгне нагоре. Искаше да докосне краката й, мекотата в задколенните ямки, бедрата й. Искаше да усети гърдите й в дланите си, да почувства тежината им, да притисне палци към връхчетата им и да ги усети как се втвърдяват, защото ги е докоснал. И искаше да ги вкуси. Искаше да я вкуси цялата.

Той се наведе леко и ръката му обхвана глезена й. Там бяха преплетени и вързани тънките кожени връзки на обувката й. Заплетени като объркани чувства.

Тя не го възпираше. Не направи нито едно движение, за да го възпре. Негова беше, можеше да я вземе.

София, която не допускаше никого до себе си и която прогонваше всекиго, който се осмелеше дори да я ухажва. Бе пъхнала езика си в устата му и почти бе увила единия си крак около кръста му.

Това беше неговият план.

Но и той я искаше ужасно силно, а това не беше част от замисъла му.

Откъсна се от нея така, сякаш тя го бе държала пленен, и я пусна толкова рязко, че от устните й се откъсна лек, стреснат вик.

Той отстъпи две крачки назад. Остана неподвижен още само един кратък миг. Не знаеше защо, просто не знаеше. Дишаше накъсано и неравно. Сърцето му биеше на пресекулки. Погледна към нея.

Тя стоеше там, взряна в него с наранени, озадачени очи, като някакво объркано животинче, което някой току-що е ритнал, или като птица, паднала от гнездото си.

— Трябва да тръгвам.

Гласът му? Звучеше по-дълбоко от обикновено, сякаш излизаше от нечия чужда уста.

Тя сведе поглед, сякаш се опитваше да скрие факта, че изглежда толкова несигурна. Той разбираше гордостта, във всеки случай разбираше своята гордост. Но тя беше жена, при това млада жена, само на петнадесет години. Гордостта не беше важна за жената.

Вдигна ръка към лицето й, докосна бледата й буза, после погали ръба на челюстта й и повдигна брадичката й със свитите си пръсти.

Очите й бяха огромни, тези очи, в който един мъж би могъл лесно да се удави, в които мнозина се бяха удавили, въпреки усилията й да ги отпрати колкото може по-скоро.

Но каквито и цинични мисли да бе имал, те отлетяха още в мига, когато забеляза в тях влага. Тя щеше всеки момент да се разплаче. Сълзите напираха по ръбовете на гъстите й черни мигли. Това го изненада. Не мислеше, че София Хауърд може да е подвластна на сълзите.

Ах, тя наистина беше невинна, за да реагира така силно на една целувка. Но тази мисъл не го възпря. Прокара палец по подутите й, влажни устни.

— Ела в Градината на кралицата при първите камбани за вечерня, сладка София. Ще довършим това.

Тя поклати глава.

Той я погледна така, че да я предизвика, и прибави към това едно презрително изсмиване.

— Няма ли да си платиш дълга?

Тя не каза нищо, само го изгледа продължително, напрегнато и внимателно, а във въздуха увисна нещо, което не му позволяваше да се оттегли. Тя го преценяваше, той знаеше това, и търсеше нещо в лицето му, но умееше много добре да прикрива чувствата си, знаеше, че това е извънредно важно при нея, защото тя беше умна и той не се съмняваше, че ще използва всяка негова слабост. Знаеше и че никога няма да открие това, което търсеше тук.

Той вдигна рамене и поклати глава. Обърна се, отвори вратата и изстреля последния си коз:

— Забравих с кого си имам работа.

Тя вдигна рязко глава.

— Какво искаш да кажеш?

Той се обърна с лице към нея.

— Само това, че си жена, а жените нямат понятие от въпросите на честта.

С тези думи той излезе, затвори вратата зад себе си и се отдалечи на няколко крачки.

Вратата се отвори рязко и се удари в каменната стена.

Той се обърна и погледна нехайно през рамо.

Тя излетя през вратата с високо вдигната глава и ярост в очите.

— Знам какво е чест, Тобин де Клеър. — Почти плюеше думите. — И ще бъда в градината по вечерня. — Бе стиснала здраво юмруци пред себе си. Изглежда, го разбра и се отпусна малко, после сложи ръце на кръста си и го изгледа право в очите. — По вечерня. След първата камбана. Тогава ще уредим този въпрос веднъж завинаги, ти и аз.

Той не каза нищо. Само се обърна и се отдалечи.

Обичаше да побеждава.

София се почувства изгубена, точно както се бе чувствала в деня, когато кралицата й бе донесла вещите на майка й. Оттогава минаха три години, но тя стоеше в спалнята си и безпомощно се взираше в леглото си точно така, както се бе взирала и тогава.

В онзи страшен ден на леглото лежеше дълъг наниз разкошни перли — перлите на майка й, — с цвета на изящна бледа кожа под сиянието на пълна луна. Запита се как може понякога нещо, което изглежда толкова красиво, почти магично, да й се струва толкова неуместно, когато е върху нея. Перлите бяха на майка й. Нима у нея нямаше част от майка й?

Но тя не се чувстваше красива, когато се бе опитала да ги носи. Вместо това усещаше само страх и потиснатост. Както винаги се бе чувствала, когато оставаше сама и осъзнаваше, че в някой момент от бъдещето си ще бъде принудена да се прави на самка, да се държи като жена.

Пристъпи нерешително към леглото и пусна върху него шепа златисти мъниста. Те се търкулнаха и се събраха накуп в една гънка на покривката.

Допреди малко те представляваха цял наниз, красиви малки златисти мъниста, които блестяха, когато тя ги поднесе към светлината на свещта.

Сега бяха самотни, отделни мъниста, без нишка, която да ги свързва, като семейството, в което се бе родила тя.

Беше се опитала да ги вплете в косата си. Но те се бяха разпилели във всички посоки. Тя бе лазила да ги събира из цялата стая, докато не намери и последното, сякаш това можеше да подобри с нещо живота й.

Но не стана така.

Мънистата и перлите лежаха едни до други на леглото заедно с копринената рокля и тъмносиньото наметало, изтъкано от най-меката фландърска вълна и бродирано с такива фини бодове, че почти не се виждаха.

Това бяха най-ценните притежания на майка й. Наследство, предавано от майка на дъщеря, от една жена на друга. Единственото звено, което я свързваше със семейството й, което бе имала само няколко години, преди времето, съдбата и бог да бяха й отнели всичко, оставяйки я съвсем сама.

Погледна към украшенията и дрехите, дори положи ръце върху тях, затваряйки очи колкото можеше по-плътно, с неистовото желание да си припомни лицето на майка си.

Помнеше един момент, когато беше малка, застанала най-горе на стълбището в замъка Торуик. Спомни си студа, лъхащ от тухлите на пода, който пронизваше босите й крака. Спомни си огромните врати в долния край на стълбището, толкова големи, че й се струваше, че водят към някакъв неимоверно гигантски нов свят.

Спомни си как наблюдаваше майка си и баща си да слизат по тези стълби, които водеха към огромните врати на семейния й дом, и как дългото синьо наметало на майка й се развяваше зад нея, сякаш тя летеше над стълбите.

Но каквото и да правеше, не можеше да си спомни лицето на майка си. Отвори очи и бързо отдръпна ръце от нещата, положени на леглото, сякаш я бяха опарили. Знаеше, че образът на майка й е отлетял завинаги и нищо не можеше да й го върне. Дори късно нощем, когато лежеше със затворени очи, наполовина потънала в сън, опитвайки се да я види, виждаше само неясни очертания на женска фигура, като недовършен стенопис.

Веднъж, когато се бе загледала в полираната метална плоча над умивалника в стаята си, тя улови нещо смътно познато в отражението на собственото си лице, нещо във веждите или брадичката, или може би в очертанията на очите.

Стори й се, че трябва да има някакъв природен закон, който да вреже веднъж завинаги образа на майката в паметта на човека. Опитваше се да реши по какъв начин да носи нещата на майка си, защото мислеше, че може да си върне спомена за нея, ако по някакъв начин наподоби външността на майка си.

Но не можеше.

Дължината на копринената рокля й изглеждаше странна, като архиепископска одежда. Наметалото изглеждаше като всички нейни наметала, не я правеше да изглежда нито по-висока, нито че лети, слизайки по стълбите. То само се спускаше около нея и я топлеше.

Когато се опиташе да сложи перлите, й се струваше, че не са си на мястото, както през повечето време се чувстваше и самата тя.

Разстроена, София седна на леглото и подпря брадичка в дланта си. Понякога й се искаше кралицата да не й беше давала нещата от майка й.

Но тя й ги беше дала точно след като София получи първото си женско течение. Цели два дни се беше крила в един изоставен склад в стражевата кула, уплашена и разплакана, защото мислеше, че умира, и я беше страх да каже на някого.

Кралица Елинър я беше намерила, беше я накарала да си признае всичко и й беше обяснила, че „се предполага жените да знаят тези неща“.

София бе разбрала колко важен е този ден, колко важен би трябвало да бъде, още преди Елинър да й бе казала, че това е един изключителен момент и затова й предава наследството от майка й. Сега тя ставаше жена. Елинър й обясни, че момичетата, които са сгодени, могат да се омъжат скоро след като започнат да имат течение. Обясни й защо те могат да започнат самостоятелен живот и да имат собствени семейства. Обясни и как стоят нещата между мъжете и жените и откъде идват бебетата. Този ден беше един от онези моменти, в които се предполагаше, че майките трябва да предадат своето познание на дъщерите си.

Само за един ден София от момиче бе станала млада жена. Изведнъж бе станала годна за омъжване. И тя почувства така остро липсата на майка си, защото знаеше, че в този момент майките разказват на дъщерите си за живота, рождението и любовта, но сега кралицата трябваше да го направи за нея.

Елинър й бе предала вързопа с вещите на майка й, увити в синьото вълнено наметало, обшито със златни нишки и сложна бродерия, после я бе оставила сама.

Тя беше сама с мислите си в онази нощ, с новото си тяло, тяло на жена, вече не онова старото, удобното, което винаги бе познавала. То я стягаше и я болеше. Болката кънтеше в корема й като свистене на опъната тетива. Тя бе изплакала очите си от мъка и болка, свита под синьото наметало, притиснала до гърдите си перлите, защото чувстваше, че някаква част от майка й е тук с нея.

Сега бе настъпил още един изключителен ден от живота й като жена: първия път, когато сърцето пееше от нещо, което тя вярваше, че е истинската любов, и София стоеше в същата спалня, очаквайки камбаните да възвестят вечерня, вгледана в нещата на майка си, и се чувстваше така объркана и глупава, така самотна, както никога досега.

Искаше да запита майка си какво е това, което изпитва. Дали чувствата й са като на всяко друго момиче? Означаваха ли това, което тя мислеше, че означават? Това диво усещане, което течеше в нея, любов ли беше? Изглеждаше като любов. Ако не, поне би трябвало да е любов. И някъде дълбоко в себе си тя искаше да сподели радостта от това, което чувстваше, с някого, който е част от нея, да сподели тръпката и вълнението, които изпитваше, с някой важен за нея човек, със собствената си майка.

Безпомощно погледна към перлите, които не знаеше как да носи, към роклята, която й стоеше смешно, към разпилените мъниста и отново изпита непоносимата празнота, която винаги я съпътстваше, отчаяното чувство, че живее в някакъв друг свят, различен от този на останалите, точно както се чувстваше всеки път, щом останеше сама и не можеше да се заблуждава така, както заблуждаваше всички останали.

Криеше от света своята слабост и страховете си зад стена от фалшива напереност. Свирепата й нужда да бъде нещо друго, а не само жена, всъщност прикриваше най-дълбоката й тайна, онова, което я караше да се срамува и да се бори да бъде различна. Това, че София Хауърд дори не знаеше какво всъщност е да си жена.

Изведнъж камбаните забиха високо. Звукът я накара да подскочи. Биеха за вечерня. Тя седеше, хапейки устни, взряна в ръцете си, в роклята и обувките си. Пое си дълбоко дъх, после си каза, че е страхливка. Само минута й трябваше, за да изправи рамене, да намери смелост да стане и да тръгне към това, което желаеше.

Запъти се към вратата. Почти усещаше как кръвта й се сгорещява, как започва да бие като боен барабан във вените й. Предчувствие. Тъкмо това изпитваше днес целия ден, тази прекрасна и диво греховна тръпка, която усещаше у себе си само като си помислеше за Тобин де Клеър.

Спря на вратата на спалнята си, опряла ръка на плътното дъбово дърво. Надеждата беше странно нещо. Дори най-големият циник на света не би посмял напълно да се откаже от нея. Надеждата оставаше в мисълта на човека като малка искрица, чакаща само лек повей на вятъра, за да се разгори.

Погледна пак към леглото, после изтича и грабна синьото наметало. Задържа го за миг, метна го на раменете си и върза връзките под брадичката си.

След миг вече тичаше по стълбите към градината. Отвори вратата на беседката и излезе във външния двор. Уви плътно наметалото около раменете си, то беше част от нейното минало.

Но жаждата в нея, влагата в очите й и стягането в гърдите и в сърцето… беше сигурна, че това е нейното бъдеще.

6

Тази вечер слънцето залязваше бавно, сякаш не искаше да си иде, но нямаше друг избор, защото луната го пъдеше. Въздухът ставаше студен и пронизващ. Беше април, това време на годината, когато в нощния въздух витаеха и последните ледени остатъци от зимата, и топлото начало на пролетта. След един ден, изпълнен с топли слънчеви лъчи, това можеше да бъде объркващо, човек можеше да се унесе в мечти, че вече дълго, много дълго време няма да му бъде студено.

Но природата винаги намираше начин да напомни колко своеволна може да бъде, като например в момента, в който изплуваха зимните звезди. Те святкаха и мигаха високо в тъмното нощно небе, същински ледени късчета, блестейки там горе, точно както блестяха и ледените висулки в най-студения ден на годината, когато човек трябваше да внимава, да се пази, защото ако не се пази, може да загуби пръстите или носа си.

Но докато вървеше по застланата с чакъл пътека в градината, София не мислеше за природните явления или за възможността да измръзне. Тя слушаше как скърца чакълът под обувките й. Този звук й напомняше за заек, който хрупа пресен морков.

Колкото повече се приближаваше към градинската пейка, толкова по-силно ставаше предчувствието й. Ускори ход, мина покрай надебелелите зелки и репи, после покрай лехата със зелени подправки, където спря за миг и се завъртя в кръг, защото свежият, плътен аромат на мащерка и розмарин се носеше из въздуха и от това всичко наоколо миришеше вкусно.

Забави стъпките си, когато зърна пейката, осъзнавайки внезапно какво прави.

Какво ли ще си помисли той, ако те видеше да тичаш насам, глупаво момиче?

Сър Тобин де Клеър и така си бе достатъчно надменен. Ако помислеше, че тя е дори наполовина толкова развълнувана, колкото беше, носът му щеше да се вирне чак до таваните на залите в крепостта.

Затова, вместо да тича, тя започна бавно да брои стъпките си, както правеше, докато вървеше в църквата по време на голямата литургия. Когато най-накрая стигна до пейката, остана дълго край нея, преди да си позволи да седне. Размърда се, после подви крака под пейката и зачака. След миг кръстоса глезени, после оправи наметалото си, разстла полата си така, че да прикрива и пръстите на червените обувки, в които се взираше.

Седна върху ръцете си, после реши, че ще изглежда глупаво да седи върху тях, сякаш е някаква хлапачка, дето си хапе ноктите и се опитва да спре, затова сложи ръце в скута си, но и това й се стори неособено подходящо. Не искаше да изглежда така, сякаш се моли. Положи ги с дланите надолу върху коленете си, после се загледа в тях за един дълъг, дълъг момент, защото й се струваха огромни, сякаш принадлежаха на друг човек.

Времето се влачеше като полуумряло. Тя се огледа наоколо, но никъде не видя сър Тобин де Клеър и със сигурност не искаше той да дойде и да види, че тя се озърта за него. Може би трябваше да закъснее. Започна да барабани с пръсти по бедрото си, после разбра какво прави и сключи пръсти. Накрая остана да седи просто така, загледана в туфите розово изтравниче в края на градината, гледаше как са плъзнали по стената. Погледна към разцъфналите иглики с яркожълти среди с цвета на слънчевите лъчи. Времето се влачеше ужасно бавно, затова тя започна да щипе с два пръста вълната от наметалото си, докато между пръстите й не се оформи голяма пухкава топка от мъхчета. Загледа се в нея, после я пусна до себе си на каменната пейка и поклати глава, ядосана на глупавата си нервност.

След миг нещо тъмно тупна от съседното дърво. Тя подскочи, но видя, че е малка птичка с бели гърди. Тя клъвна топчицата мъх и прелетя право под носа й, после се стрелна обратно към дървото с вълната в човката, което я правеше да изглежда, че има голям син мустак.

София загледа как птичката използва вълната, за да свие новото си гнездо, както правеха птиците всяка пролет. Облегна се назад и стисна ръце между коленете си, накланяйки се все по-назад, за да наблюдава птичката, която се върна при другарката си в гнездото.

Тази година те виеха гнездото си в старо ябълково дърво, което с всяка изминала година все по-уморено се накланяше към земята, сякаш беше твърде остаряло и му беше трудно да расте нагоре. Гнездото беше на един нисък клон, където щеше да бъде изложено на набезите на котките и враните в замъка, които все гледаха да откраднат малките пиленца.

Изведнъж й се прииска да предупреди гнездящите птици, да им каже какъв риск поемат. Но те нямаше да разберат предупрежденията й, затова тя остана на място, наблюдавайки как птиците вият обреченото си гнездо, докато тя правеше единственото нещо, което си беше обещала, че никога няма да прави: чакаше един мъж.

Тъмният силует на лейди София Хауърд се виждаше ясно от галерията пред входа за избата на замъка, където група млади мъже стояха с чаши богато, тъмно вино от Бордо — твърде много чаши…

Тя още седеше на същата пейка в градината, на която бе седнала, когато дойде тук, точно след като камбаните биха за вечерня. Вечерният въздух вече беше станал влажен.

Сър Тобин де Клеър я гледаше как увива по-плътно наметалото около себе си, докато не заприлича на мартенско зайче, сгушено сред цветята и тревите, сред ниските храсти и дърветата, които сега бяха само черни силуети.

Обърна се към другите в галерията.

— Тя вече достатъчно дълго седя в градината. Две свещи вече изгоряха докрай. — Той се отдели от стената, изгълта остатъка от виното си и се обърна към останалите. — Аз спечелих.

Ричард Уоруик се подпираше на едно буре с вино и гледаше навън, към градината. Обърна се с лице към Тобин, разплисквайки виното си, и се засмя.

— Направи го, Де Клеър.

Поклати невярващо глава, олюля се леко, защото беше доста пиян, но това не му попречи да вдигне чашата и да отпие една още по-голяма глътка, така че виното потече по брадичката и врата му.

Мъжете в стаята всички до един бяха свидетели на облога. Същите тези мъже бяха искали ръката на лейди София Хауърд и бяха отблъснати. Все млади благородници, все богати мъже, все горди мъже. Никоя жена, никоя толкова горда жена, дори повереница на краля, не можеше да ги прави на глупаци, не и без някакво възмездие.

Томас Монтгомъри вдигна чашата си и залитна напред.

— За Де Клеър! — Гаврътна виното си, изтри уста с ръкав, после отново напълни чашата си и тази на Робърт де Лейси, който се бе отпуснал до стената като парцалена кукла, изпънал напред крака, увесил глава на гърдите си, със затворени очи.

— За Де Клеър! — повтори и той, вдигайки чашата си, но без да отваря очи.

Въздъхна уморено и извади дебелата си кесия. Открехна едното си око, после подхвърли цялата кесия със злато пред Тобин, който я улови във въздуха, с учудващо трезви движения, сякаш не беше близнал и капчица вино.

Един по един мъжете плащаха облозите си с кесии злато и сребро, с изключение на Джефри Гудвил, който плати рубини и изумруди, защото беше самонадеян и трябваше да се чувства по-горен от всички, дори от равните на себе си.

Тобин погледна спечеленото. Имаше достатъчно пари, за да си купи златни шпори и колкото коне си поиска, толкова пари, колкото можеше да спечели в турнири, ако беше като легендарния Уилям Маршал и ги беше спечелил всичките. Но нямаше нужда от тези пари. Баща му беше най-богатият човек в страната. Той не се интересуваше от парите, но останалите се интересуваха.

Те продължаваха да вдигат шумни наздравици в негова чест. Когато започнаха да прекаляват, той се отдели от стената и се обърна към градината, за да хвърли бърз поглед към пейката, където София седеше и го чакаше.

Пейката беше празна.

Тобин се намръщи, но не се обърна към другите, макар че Монтгомъри му каза нещо и го тупна по гърба. Взе подадената му пълна чаша вино, вдигна я към устните си и отпи, взрян в тази празна пейка, като се питаше защо виното не запълва празнотата в корема му.

Погледна в чашата с вино, стори му се вкиснало и горчиво на вкус, което беше странно, защото лично той беше счупил печата на бурето с най-хубавото френско вино на Едуард, тежко и сладко вино от Бордо.

— За Де Клеър! Който победи Бодливата роза от Торуик!

— За най-големия мъж сред нас! За сър Тобин де Клеър!

— Да! За Де Клеър! Обзалагам се, че Бодливата роза още седи на оная пейка и че замръзналият й задник е станал на ледена шушулка! Струваше си да дам пълна кесия, за да я видя да седи там по това време!

Те се разсмяха и започнаха да подхвърлят цинични забележки по адрес на различни интимни части на лейди София Хауърд.

Тобин не се чувстваше победител и със сигурност не изпитваше чувството за задоволена чест, което беше подтикнало облога, поне оттам беше започнал — от неговата чест, основана на арогантния коментар, който бе направил в пристъп на глупост, и от който сега не можеше да отстъпи. И докато се взираше в чашата с вино, виждаше пред себе си само едни виолетови очи, вгледани в него. Чуваше как другите сипят остроумия за студената и чепата лейди София.

Но той знаеше истината, която другите не знаеха. В нея нямаше хладина. Бодлите й служеха само за да я пазят, всичко беше преструвка, в която той трябваше да проникне по-дълбоко, ако вече не се бе обзаложил и не бе поставил на карта честта си. Отпи още веднъж от виното си и после, поради някаква причина, която не можеше да си обясни, вдигна очи.

Тя стоеше на вратата. София Хауърд, младата жена, която бяха нарекли Бодливата роза. Рамката на вратата беше толкова голяма, че тя запълваше едва една малка част от нея, а при това не беше дребничка. Но застанала там, тя се смаляваше, огромната врата я правеше да изглежда крехка и уязвима.

Бе увита със същото синьо наметало, стиснала краищата му в юмруци с побелели кокалчета на пръстите. Лицето й беше бяло като сняг, беше си наложила маска на твърдост и огорчение, присвила очи, които виждаха единствено него.

Той не знаеше колко време бе стояла тя там, но виждаше, че е достатъчно дълго, за да разбере как стоят нещата.

Не помръдна. Не отрони и дума. Беше направил нещо достатъчно унизително тази вечер. Другите не биваше да разберат, че тя е тук.

Нещо остро и палещо го прободе. Нещо чуждо за него, нещо, което може би беше срам.

Тя остана там още един миг, сякаш се опитваше да запомни това, което вижда. В този миг той внезапно осъзна, че това не е обикновена прищявка, нито каприз, който трябва да бъде забравен. Не е шега. Нито забавление. Нито битка на две гордости.

Тя се обърна, бавно, с високо вдигната глава.

Само за миг той се запита какво я е прихванало. Нямаше сълзи. Нямаше хлипания. Нито истерични женски викове. Тя само се отдалечи, с вдигната глава и с тежко влачещо се подире й богато тъмносиньо наметало.

Дълго време остана вгледан в празната рамка на вратата, виждайки я, макар да знаеше, че си е отишла. Сякаш образът й се бе запечатал в очите му. Дълго време не успяваше да види нищо друго. Поклати глава и отмести поглед, вдигайки бързо чашата към устните си, после отпи голяма глътка, после още една и още една, опитвайки се да прогони това, което беше видял, и още повече, това, което беше почувствал, когато видя лицето й и изпълнения с ненавист поглед, който му беше отпратила.

Не каза нищо на никого, само продължи да пие, докато в чашата не остана нищо. После продължи да пие, докато в каните също не остана нищо.

Мисълта му не се притъпи, настроението му не се промени. Дори не можеше да се напие. Защото цялото вино на света не можеше да отмие вината, която усещаше, заради това, което току-що беше направил.

7

След две години

Беше идеалният ден за пакости.

София бе прекарала цялата сутрин в приемната на кралицата заедно с дамите на Елинър, бродирайки гоблени с бойни сцени, и непрекъснато бодеше пръстите си с иглата, докато не се окървавиха повече от войниците, които гобленът изобразяваше.

Всичките й изобретателни болезнени въздишки, цялото смукане на изпободените пръсти и всичките измъчени гримаси не стигнаха, за да бъде освободена. И когато успя да се освободи, вече беше твърдо убедена, че чистилището наистина е място, където човек цяла вечност не прави нищо друго, освен да шие.

След като най-накрая сполучи да избяга, тръгна да търси нещо, което наистина би могло да я развесели. В края на краищата, беше си пропиляла цялата сутрин. Като се изключи едно малко отклонение, София се запъти към кухнята и намери идеалното нещо, което да й предоставя някакво занимание.

След малко тя хвърчеше нагоре по стълбите към стаята, където лейди Едит, вече сгодена за един благородник, пратен сега от краля на дипломатическо посещение на север, седеше до засводения прозорец, през който влизаше топлата, безценна слънчева светлина. Беше се навела, главата й бе цялата огряна от слънчевите лъчи и червената й коса изглеждаше медна. Работеше усърдно над една красива и сложно бродирана сватбена туника за своя годеник, ако се върнеше от мисията си и дойдеше да се ожени за нея.

Едит беше светица.

София не беше светица и нямаше желание да стане. Никога не би могла да има търпението на приятелката си да шие, освен това много пъти досега беше чакала мъже, но Едит казваше, че нейният годеник бил добър, макар че беше почти три пъти по-стар от нея.

Добър мъж. Такова нещо не може да има. София влетя в стаята по-бързо от стрела. Вратата силно се удари в измазаната стена.

Едит подскочи на стола си и стреснато вдигна очи. След секунда изрече:

— Знаеш как да влизаш.

— Винаги съм знаела и винаги ще знам — отбеляза остроумно София, изви се рязко и затвори вратата, а полата й описа около глезените кръг от богата алена коприна, обшита с тънки златисти нишки.

Обърна се, скрила ръце зад себе си, сякаш някой трябваше да познае какво държи скрито в едната. Притисна гръб до вратата и изгледа Едит с такава хитра и дяволита усмивка, че ако кралят я беше видял, можеше да му хрумне да заповяда да я затворят в кулата, преди нещо лошо да е сполетяло всички.

Едит остави бродерията и стана. Изгледа приятелката си, после пристъпи към нея.

— Познавам този поглед. Какво има? Нещо си скрила в ръкава?

Лейди София се ухили.

— Какво?

— Изненада, която ще прогони цялата скука от този ужасно скучен ден.

— Не намирам деня за скучен. Според мене е мирен, но подозирам, че скоро няма вече да е такъв.

Едит се приближи още, протегна шия и се опита да види какво крие зад гърба си София.

— Ти си светица и можеш да намериш радост в почти всяко нещо. Аз, от друга страна, намирам този ден за непоносимо скучен… поне беше такъв допреди няколко минути.

— Дай да видя какво криеш зад гърба си. И по-добре да не е лъкът ти.

София поклати глава.

— Не е лъкът ми, глупаче. Донеси оная кана с вода от масата и тогава ще ти покажа.

Едит донесе водата така бързо, че я разплиска по тухления под. Застана пред София.

— Ето я водата. Сега какво?

София протегна ръце и весело показа две шепи, пълни с меки, розови неща.

Едит присви очи и запита озадачено:

— Какво е това?

— Свински мехури — поясни София с дяволит смях. — Откраднах ги от кухнята.

Едит направи гримаса.

— Защо?

— Видях ги напъхани в една тенекия онзи ден, когато търсех ябълка, за да я сваля със стрела от главата на лейди Джулиет.

— Горката Джулиет — поклати глава Едит. — Възстанови ли се вече?

— Не. Още е кисела. — Гласът на София бе изпълнен с отвращение. — Има само една малка драскотина и сега ще трябва известно време да се реши на път отляво. Човек ще помисли, че съм я набола на шиш, но всъщност стрелата само я одраска — София вдигна ръка, за да покаже — ей толкова. А и тя беше достатъчно глупава да се съгласи да стрелям по нея. А и аз почти успях.

София загриза замислено нокътя си, питайки се какво ли щеше да стане, ако бе стреляла малко по-настрани.

— Какво ще правиш с тия свински мехури? Няма да стреляш по тях, надявам се. И внимавай, София — добави бързо Едит, — няма да ти позволя да насочиш лък срещу мене, нито ще ти ставам мишена.

— Разбира се, че няма, Едит. — София стисна ръката на приятелката си и успокоително я потупа. — Не бих очаквала подобна глупост от тебе. Ти си ми най-добрата приятелка. — София се обърна, взе единия мехур и го разклати под носа на Едит. — Какво ще кажеш? Искаш ли да чуеш плана ми?

Едит кръстоса ръце и изгледа подозрително София.

— Научила съм се да не се обвързвам. Най-напред ми обясни.

София разтегна мехура, обърна се към Едит и го поднесе под носа й.

— Виж. Аз ще държа, а ти ще пълниш с вода. — Млъкна замислено, после добави: — Само ми се искаше да беше много стар и вкиснат оцет, а не вода.

— Защо оцет?

Едит внимателно наклони каната и започна да налива.

— Нищо. Само си помислих. Сега внимавай. — София разтегна още повече отвора на мехура. — Сипвай бавно.

— Виж! Надува се! И още се надува! Едит спря и изправи каната.

— Не спирай. Трябва му още вода.

— Трябва да спра. — Очите на Едит станаха огромни и кръгли, почти като мехура. — Ще се пукне!

— Там е работата, Едит. Трябва да се разтегне силно. Ще го напълним почти до пръсване.

София го вдигна, огледа го, после нареди на Едит да налее още вода, докато мехурът се наду така, че се виждаше водата в него.

— Стига.

Едит изправи каната.

София вдигна мехура, който се бе разтегнал толкова много, че бе станал почти прозрачен. Дори през него можеше да види угриженото лице на Едит.

— Не се цупи. Обещавам ти, че ще бъде много забавно. Ето така, чудесно! — Върза мехура и внимателно го остави на дюшека, после грабна още един и го отвори. — Напълни и този.

Едит гледаше намръщено пълния с вода мехур, струваше й се, че може още тук да се пръсне.

— Всичко е наред. Само ми помогни да напълня и другите. Скоро двете напълниха и вързаха дванадесет мехура и наредиха издутите полупрозрачни топки на леглото.

София взе единия, търкулна го от едната си ръка в другата и се ухили широко. Вдигна очи и го подаде на Едит.

— Виж. Пипни го.

Едит взе топката и я обхвана в малките си длани. Погледна я така, сякаш очакваше всеки момент да се пукне в ръцете й. София взе друга топка.

— Сега ела с мене. — И отиде към прозореца. — Погледни навън, Едит. Виждаш ли онзи белег, който съм нарисувала на каменните стъпала?

— Кръгът с точка по средата?

— Да. Това е мишената, като в стрелбата. Целта на тази игра е ние двете с тебе да пуснем мехурите едновременно и който го хвърли по-близо до белега, печели. — Млъкна и се надвеси от прозореца. — Хайде, да хвърлим мехурите и да започваме играта.

Едит я последва предпазливо, държейки внимателно мехура, и скоро двете момичета висяха над перваза, протегнали напред ръце с по един мехур.

— Когато кажа „пускай“, и двете пускаме едновременно. Разбра ли?

— Да.

— Едит?

— Хммм?

— Струва ми се, че имаш повече шансове да улучиш мишената, ако си отвориш очите. Трябва да се целиш в средата.

— Не обичам високото.

София сви рамене и каза:

— Хайде!

Двете пуснаха мехурите. Те паднаха стремително на каменното стъпало и се пръснаха със силен пукот.

— Виж! Виж! Моят беше по-близо!

Едит подскачаше, смееше се и сочеше надолу, явно забравила страха си от високото.

София се намръщи. Нейният мехур беше препълнен до пръсване и не улучи с близо един лакът отклонение.

— Да. Много добре се справи, защото, за разлика от тебе, аз бях с отворени очи. — Млъкна замислено. — Това, че ги държах отворени, не ми помогна.

Обърна се, изгледа мехурите и грабна най-препълнения. Няма да подскочи, каза си тя, връщайки се към прозореца.

— Хайде пак. Който има повече улучени мишени, докато не свършат мехурите, печели.

— Каква е наградата?

Награда ли? Каква награда? Не беше мислила за награда. Целта й беше съвсем друга. Но веднага отвърна:

— Моите сапфири.

Едит отвори широко очи, защото сапфирите бяха във формата на сълза, с богат син цвят, подарък от самия крал. Бяха най-хубави от всички, с изключение на тези на кралицата.

— Онези, които Едуард ми даде като награда, когато намерих любимия му скиптър.

Едит я изгледа кисело:

— Искаш да кажеш, онзи, който ти използва, за да подпреш капака в стражевата кула и да можеш да подслушваш стражите, като се хвалят какви приключения са имали с момичетата от кухнята?

— Да. Точно същия.

— Нека да видя дали съм разбрала правилно. Ако спечеля, ще ми дадеш сапфирите?

София кимна.

— А ако аз спечеля, ти ще придружаваш кралицата на изповед две седмици подред. — София погледна Едит. — Съгласна ли си?

— Съгласна съм.

Не след дълго надутите свински мехури започнаха да падат от прозореца на кулата като снаряди по време на обсада. Всяка от двете имаше еднакъв брой попадения и накрая остана да хвърлят последните два мехура.

— Който улучи най-близо, печели — каза София, наведе се, изгледа мишената и попремести крака си надясно. — Сега не пускай, докато не ти кажа.

— По-добре се справях със затворени очи — призна Едит и силно стисна клепачи.

— Имам идея, за да стане по-интересно, нека и двете да си затворим очите.

— Добре — съгласи се Едит, без да отваря очи. Двете се наведоха над перваза.

— Затвори си плътно очите, Едит — каза София, но остави едното си око поотворено и напрегнато се взря надолу. — Прицели се…

София изчака още малко, докато не чу вратата да изскърцва.

— Приготви се… — София затвори очи, когато усети, че нейният мехур е надвиснал точно над мястото, в което се целеше.

Вратата се отвори.

— Пускай! — прошепна София.

И двете пуснаха мехурите в един и съши миг.

Тогава, в същия този миг, двама от рицарите на Едуард излязоха от рядко използваната западна врата и стъпиха точно на нарисуваната от София мишена.

Двете момичета едновременно се наведоха през перваза, за да видят какво става, държейки се за каменната рамка на прозореца.

Чуха недоволно изсумтяване.

Пльос! Пльос!

Двата свински мехура попаднаха точно на главите на двамата рицари.

— Кръв господня! — дочу се ругатня отдолу. Едит зяпна и остана на място като тресната.

Но не и София. Тя се ухили широко, сграбчи Едит за ръката и я дръпна от прозореца, после изтича към вратата, влачейки приятелката си, и двете се затичаха надолу по стъпалата, а после се скриха в една малка тъмна ниша два етажа по-надолу.

Още чуваха мъжете да ругаят.

Едит изгледа София. След миг и двете започнаха да се кикотят.

— Господи боже — ахна Едит. — Кой беше това, не знаеш ли? Никой не минава през тази врата!

София започна да се смее така, че едва успяваше да си поеме дъх.

— Познавам рицаря с наметалото.

— Така ли?

— Да. — И тя отново се изкиска. — Беше големият син на Глостър.

— Сър Тобин де Клеър?

София само кимна, защото едва не се задави от смях. Едит престана да се смее и сериозно я изгледа.

— Знаеше ли, че той е в замъка, София?

— Да знам, че е в замъка? Аз? Защо, Едит? Да не би да искаш да кажеш, че съм планирала цялата тази игра само за да мога да го улуча със свински мехур, пълен с вода?

— Да, точно това казвам. От много години те познавам, точно затова не се осмелих да сложа онази ябълка на главата си. Напълно допускам, че можеш да направиш подобно нещо.

София също престана да се смее и зае поза, която според нея изразяваше възмущение.

— Наистина, Едит, каква беше вероятността той да излезе през тази западна врата на кулата? Ти самата каза, че никой никога не използва тази врата.

Едит остана замислена за момент, после вдигна очи и погледна София в лицето. Въздъхна и каза:

— Предполагам, че дори ти не можеше да планираш нещо толкова сложно и злонамерено.

— Да — плесна с ръце София. — Но какъв невероятен късмет беше, че той просто реши да излезе от тази врата точно в този момент.

Камбаната заби за следобедня и момичетата излязоха от кулата, за да отидат при кралицата в приемната й. По-късно през деня, много след вечерня, София придружи кралицата на вечерното й посещение при свещеника на замъка.

След като кралица Елинър привърши с изповедта си, София на свой ред влезе в малката тъмна изповедалня. Там тя веднага си призна, че е заляла с вода надменния и студенокръвен сър Тобин.

И когато лейди София коленичи в параклиса със сведена глава за първата от сто и тридесетте молитви, които трябваше да прочете за наказание, тя се усмихна, защото само един поглед към надменното лице на сър Тобин — към мокрото му и зачервено лице, си струваше цяла нощ коленичене.

8

Казваха, че отмъщението е сладко, и наистина беше. Още по-сладко беше в действителност, отколкото в мечтите на София през последните две години.

Тя спа до късно на следващата сутрин, стана по-късно от обикновено. Чувстваше се ленива, като котка, която тъкмо се е наяла до пръсване със сметана, протегна ръце високо над себе си, свила юмруци, изпъшка, разкърши скования си гръб и се прозя.

Остана да лежи под мекия топъл юрган, опитвайки се да не обръща внимание на настъпващия ден. Откъм двора се чуваха звуци. Рогът на стражите. Непрестанното скърцане на каруците и фургоните, които докарваха храни от Лийдс. Дрезгави викове. Конски подкови, тропащи по каменната настилка в двора. Кучешки лай. Козе врещене. Песента на птичките, накацали по кулите.

Тези звуци на я тревожеха. Тя просто затвори очи и единственото, което чуваше, бяха невероятно възхитителните ругатни на залятия от нея с вода сър Тобин де Клеър.

Тя въздъхна и си припомни мокрото му, учудено лице, вдигнато към нея. Сякаш отново и отново преживяваше един сън и си пожела да можеше отново да стори същото, този път със сто свински мехура. Сто! Размърда се под пухения юрган и го придърпа чак до брадичката си. След миг върховно задоволство се разсмя, както често правеше от вчера — и по време на молитвите за покаяние, и може би в съня си.

Шумотевицата в двора толкова се усили, че дори глух или извънредно доволен от себе си човек не би могъл да не й обърне внимание, затова тя отметна завивките и стана. Пъхна крака в пухкавите си чехли и притича през стаята до засводения прозорец, който гледаше към най-далечния край на вътрешния двор. Капаците бяха отворени, тя подпря брадичка в шепите си и се загледа надалече — към Кентърбъри и към света отвъд. Подухваше лек ветрец, хладен и свеж, развяваше къдриците на слепоочията й и пресушаваше устните й, когато ги оближеше. За миг тя просто остави вятъра да гали лицето й.

Чу внезапен вик и откъм стражевата кула изсвири рог, после се разнесе високо протяжно скърцане — решетката в ъгловата кула бавно се вдигаше.

Приближаваше се кавалкада. Тя зърна в далечината златистокафявия прах, който още се кълбеше във въздуха над пътя. Чу конските подкови да отекват с глух, тъп звук по дървения подвижен мост.

Това можеше да бъде само завръщащата се ловна дружина на краля. Те винаги ставаха призори, безбожно рано, и отиваха да убиват животни в горите. Наричаха това спорт.

В представите на София спортът нямаше нищо общо с убиването на животни, сто пъти по-малки от човека, и напротив, изцяло се отъждествяваше с напълнените с вода свински мехури. Тя се улови, че отново се усмихва, после се изкикоти, защото беше много, много трудно да не се смее, когато това беше толкова забавно, а и беше съвсем сама, така че нямаше кой да я види. Греховно беше да се смее така, но това със сигурност нямаше да я възпре.

Звуците откъм двора станаха по-високи и привлякоха вниманието й. Долови дрънчене на оръжия и брони. Гласовете бяха многобройни и непознати. И конниците бяха твърде много. Не й приличаше на завръщаща се ловна дружина.

Любопитството я накара да се подаде от прозореца, притиснала корем до каменния перваз, гъстата й тъмна коса висеше свободно над ризата, така че нямаше нужда от роба, за да се прикрие.

Стисна железните пръчки на капаците, за да види по-ясно какво става долу, и се надигна на босите си пръсти. Почти можеше да различи първия конник. Почти. Конят му пристъпваше напред-назад в потъналия в сенки проход.

Вратата на стаята й внезапно се отвори и Едит се втурна вътре развълнувана, извисила глас почти до писък:

— Софи! Трябва да станеш! Бързо! — Видя я да стои на прозореца и добави: — О, вече си станала.

София се обърна отново към прозореца, без да мърда от мястото си, опитвайки се да види кой е долу.

— Да — изрече разсеяно, — вече съм станала.

— Побързай. Кралицата пита за тебе. Казах й, че още спиш.

София се извърна с ужасена физиономия.

— Не си. Ще ми наложат петдесет молитви за покаяние и ще трябва да бродирам с дамите на кралицата цели две седмици!

— Не. Искам да кажа, да, казах така, но няма да бъдеш наказана, защото излъгах. Господ да помогне на горката ми греховна душа! — И тя се прекръсти. — Казах й, че много те боли главата. — Едит отново се прекръсти и измърмори нещо за това, да лъжеш приятелите си, но София не можа да разбере. — Елинър каза, че ще прати лейди Мейвис и лейди Джейн да ти помогнат да се отървеш от главоболието си и да се облечеш.

София изстена:

— Сега наистина много ме заболя главата. Мейвис и Джейн? Господи…

Тя се облегна на каменната стена.

Лейди Мейвис и лейди Джейн бяха ужасно лоялни и умираха от желание да служат на своята кралица. По-младите жени в двора ги наричаха тайно „Алебардите“, защото двете жени бяха корави като боздугани и можеха да убият човек с острите си езици. И нещо по-лошо, освен придворни дами бяха и лични приятелки на Елинър, най-доверените. Дори хората на краля се подчиняваха, ако някоя от тях им заповядаше нещо.

София се прилепи до каменната стена.

— Едит, кажи ми как може такава великолепна утрин да се превърне в толкова грозен ден?

— Не мисля, че е толкова лошо, Софи. След по-малко от час ще има празненство. Трябва да видиш каква паника настана долу. Прислужниците и готвачите се утрепват да приготвят какво ли не. Самата кралица наблюдава всичко. Казва, че този ден е…

Едит спря насред думата и внезапно доби изглед на болник. София сви вежди за миг, после се обърна към Едит и запита:

— Защо този ден е изключителен?

Едит сви рамене и не пожела да погледне София в очите.

— Защо трябва да се облека? Кой е дошъл?

— Не знам.

Едит бързо се обърна и хвана желязната дръжка на вратата, сякаш се канеше да избяга.

— Едит! Какво става? Какво щеше да ми кажеш? Кралицата какво?

— Нищо — измърмори Едит на вратата.

— Лъжеш ме — ти, най-добрата и най-вярната приятелка в целия широк свят. Обърни се.

Едит бавно се обърна. Лицето й беше яркорозово, което означаваше или че има треска, или че лъже.

София бързо се извърна, полунадвесена през прозореца, и отчаяно се опита да види кой е долу. Входът към голямата зала беше откъм изток, недалече от беседката, затова тя трябваше да заслони очи, предпазвайки се от утринното слънце. Но всичко, което можа да види от групата мъже, беше последният чифт прашни ботуши. Не успя да види какви цветове носят заради дървеното скеле на мазача, който боядисваше каменните стени на замъка.

Вратата се затвори с многозначително скърцане и София се обърна, за да види пред себе си една празна стая.

— Едит! Върни се веднага!

Почти бе стигнала до вратата, когато тя се отвори и Алебардите влязоха, настъпвайки така, както крал Едуард настъпваше срещу Уелс. Лейди Мейвис, висока и слаба жена с кестенява коса и заповеднически глас, също като на кралицата, плесна с ръце.

— Влизайте! Влизайте всички!

Всички?

Поток слуги влязоха в стаята, внасяйки кофа след кофа, пълни с гореща вода, сапуни и парфюми, кърпи и огромно ведро с натрошен лед, който сигурно идваше от ледницата на краля в подземните етажи на главната кула. София отстъпи към стената и ги погледна с нещастни очи. Когато вдигна поглед към лейди Мейвис, се изкуши да последва примера на Едит и да се прекръсти или още по-добре, да размаха кръст срещу нея.

Но не можеше да направи нищо. Беше притисната до стената.

Лейди Джейн влезе в стаята на края на шествието, с решително скръстени ръце и поглед, непоклатим като каменна стена. Спря, огледа стаята и очите й се спряха на София.

— Нейно величество каза, че много ви боли главата.

София се присви и почти се свлече до стената. Вдигна омекналата си ръка към челото.

— Да — изрече със слаб, едва чут глас, който звучеше измъчено.

И потрепери така, сякаш всеки момент щеше да припадне.

През пролуката, която беше оставила между пръстите си, София видя Джейн да присвива леко очи, преди да се обърне рязко като капитан от кралската стража и да тръгне към вратата. Джейн сви огромните си шепи около устата си и извика:

— Ей, чуйте всички! Побързайте! Докарайте кралския бръснар и двете му най-големи пиявици, за да пуснем кръв на горката страдаща лейди София.

Пиявици? Коремът на София се сви. Тя се примъкна странишком към леглото си и се строполи на него, изстенвайки:

— Ох, колко съм отпаднала. Ох! Много съм слаба от… от болка, за да ми пускате кръв. Това ще… О, боже. — Пое си дълбоко дъх. — Ще… ще ме накара да се почувствам още по-слаба.

И изпусна жален звук. За всеки случай изпъшка. Два пъти.

Лейди Мейвис се извиси над нея и тя изстена отново. И отново. Мейвис се дръпна за миг и София се възползва, за да се помести, после обърна глава само колкото да вижда с ъгълчето на окото си. Мейвис взе нещо, прехвърли го един-два пъти в ръцете си, обърна се и се върна при нея.

София бързо затвори очи. Чувстваше, че Мейвис стои над нея и внимателно я оглежда. Ужасно се изкушаваше да отвори очи, но не го направи.

Следващото, което усети, беше една тежка мокра кърпа, която се стовари на лицето й. И я вледени!

— Ледът в тази кърпа ще убие болката в главата ви — каза равнодушно Мейвис, после сложи още една кърпа, пълна с лед, върху първата, докато накрая София взе да се задушава и зъбите й започнаха да тракат. Мейвис притисна кърпите с ръце и София почувства как ледът замръзва в хлътнатините по лицето й в ноздрите, ушните орбити, устата, слепоочията. Беше толкова студено, че кожата дяволски я пареше.

— Знам всичко за главоболието — казваше Мейвис. — Нали, Джейн?

— Да, Мейвис. Винаги си казвала, че ледът е по-добър от пиявиците. Но — и Джейн замълча, после добави замислено, — само за всеки случай, ако горката София толкова силно я боли, за нея можем да приложим и двете лечения.

И двете?

— Пиявици и лед?

— Да. Да я изстудим и да й пуснем кръв в същото време.

Да, а после тези две стари безсърдечни котки може да ме разкъсат на четири.

— Хммм — проточи замислено Мейвис.

Това не е хубаво.

— Веднага ще доведа бръснаря — каза Джейн. — Не искаме горкото дете да страда повече, отколкото е необходимо.

София чу стъпките на Джейн пред вратата. И моментално се изправи. Кърпите и ледът се разхвърчаха на всички страни.

— Чудо! — извика София, преди Джейн да бе успяла да се отдалечи. — Вие наистина сте най-добрата, лейди Мейвис. Главоболието ми мина.

Джейн обърна глава от полуотворената врата и размени триумфален поглед с Мейвис, което ядоса София, но дори тя не би се осмелила да остави да й сложат пиявици по цялото тяло, само и само за да продължи играта си. Мразеше пиявиците, мразеше ги повече, отколкото да се тревожи за това, какво ще стане с нея или какво ще й направят тези две коварни и властни жени. Знаеше и че Джейн не се заканва напразно. Суровата и неотстъпчива лейди Джейн нямаше да се поколебае да наслага пиявици по цялото й тяло.

Джейн изправи рамене и фигурата й така се стегна, че сякаш гърбът й беше тетива на изпънат лък.

— Е, добре, момичета! Не стойте така! Имаме работа! — Сграбчи ръката на София в желязната си хватка и я повлече през стаята.

— Но почакайте…

— Никакво чакане. Нямаме време. Вдигнете ръце. По-високо! — Джейн грабна ледените ръце на София, вдигна ги високо нагоре и само за миг я съблече съвсем гола.

Тя не успя да протестира, само ахна изумено и изхленчи. Бутнаха я в димящата вана, която беше доста гореща и я накара почти да изреве, особено след като така основно я бяха изстудили. Започнаха да я къпят, да я търкат, сапунисват и подсушават, да я парфюмират и да я мажат с помади. Толкова силно изпощипаха устните и бузите й, че по едно време я се дощя да попита лейди Мейвис дали случайно не е роднина на Дикън Уоруик.

Облякоха я, закопчаха я, сплетоха й косата, нагиздиха я и я избутаха от стаята, водейки я надолу по стъпалата към голямата зала въпреки нейните протести, въпроси и полугласни ругатни.

Алебардите вървяха от двете й страни и почти я влачеха по коридорите и галериите. Тя се опита да им се изплъзне, но тези две жени бяха толкова силни, че дори танцуваща мечка нямаше да успее да мръдне, ако я бяха сграбчили в лапите си.

Преди да се усети, София бе избутана през една малка странична врата и се намери застанала в официалната част на голямата зала, близо до почетната маса, където винаги сядаше Едуард.

Изведнъж до нея се появи Елинър.

— Ела, дете. — Тя хвана София за ръката. — Това е твоето годежно празненство.

— Годежно? — София погледна кралицата, но тя не каза нищо, само кимна и я поведе през тълпата.

Залата бе изпълнена с гласовете на пируващите и звуците на музиката, в гигантската камина в северния край гореше огромен огън. Музикантите свиреха на лютня и флейта, а в същото време един менестрел пееше лирична песен за любов и нежни погледи.

Недей ме отхвърля, о, моя любов,

недей съкрушат сърцето ми,

че аз те обичам откакто съм жив…

Кралицата не каза нито дума и София се запъти към певеца, чувствайки се като призрак в тази препълнена зала. Кралят говореше тихо с един от своите придворни, но когато ги видя да си пробиват път към него, го освободи с жест.

София го погледна спокойно и му отправи най-сладката си усмивка. Нямаше да допусне той да я види разтревожена и нямаше да отклони поглед, сякаш се признаваше за победена.

Кралят потърка замислено долната си устна с пръст, докато отвръщаше на погледа й, после махна с ръка.

— Ето я.

Погледна към Елинър и добави:

— Благодаря ви, скъпа.

Когато гласът на краля се разнесе из залата, всички изведнъж притихнаха. Едуард имаше един от онези богати, дълбоки гласове, които винаги привличаха вниманието на околните, и този път не беше по-различно. София почувства много очи да се взират в нея. Не гледаше към хората, насядали край масите. Беше страхливка. Не искаше да види какво е изписано на лицата им. Не искаше да види едно море от придворни, жадно очакващи незабравимо зрелище — своеволната и безсрамна лейди София, паднала на колене.

Кралят се обърна към един мъж, който седеше наблизо, и му каза нещо.

Стомахът на София се сви от ужас. Тя отмести очи от братовчед си и погледна мъжа. Беше висок, с широки рамене, но лицето му беше слабо и някак си познато. Не можеше да се сети къде го е виждала. Имаше тъмна брада и коса, леко побелели слепоочия. Беше облечен почти толкова богато, колкото и Едуард, но не съвсем, защото явно не беше толкова глупав, че да се облече по-красиво от краля на Англия. Непознатият беше красив мъж, но със сигурност твърде стар за младоженец. Беше достатъчно стар, за да й бъде баща.

Погледът му се премести към нея. Очите му бяха напрегнати и странно познати. Беше сигурна, че го познава, но не можеше да се сети. Задъвка долната си устна, мислейки трескаво. Кой е този мъж?

Той бавно се изправи, без да сваля очи от нея, и я поздрави с непринудена грация. По това тя реши, че сигурно няма да я бие, което, както предположи, беше един плюс. Инстинктът й подсказваше, че не се прикрива под някаква маска.

Мъжът не каза нищо, само я наблюдаваше. Беше много висок, почти колкото Едуард, когото наричаха Дългокракия заради исполинския му ръст. София винаги бе смятала, че височината е едно от нещата, които правеха братовчед й толкова автократичен и арогантен тиранин. Той се извисяваше над всички, като господ, и се смяташе за такъв.

Непознатият се поклони, после за нейно учудване й намигна и отново седна, без по лицето му да се изпише никаква усмивка.

София сви вежди, защото това й се стори странно и не знаеше какво да мисли.

При тази мисъл коремът й се сви. Съпруг, отекна думата в главата й. Съпруг. Съпруг. Съпруг. Като бумтене на ковашки чук.

Елинър стисна по-здраво ледената й ръка и я поведе напред към противоположния край на масата, към стъпалата, водещи до подиума, където София трябваше да заеме мястото си.

Вървяха бавно и тя усещаше как я гледат множество очи. Кожата й пареше от тези погледи. Пристъпваше, впила очи в пространството право пред себе си. Водеха я на оглед пред целия двор. Като свиня, която водят на заколение. Като робиня, която извеждат за продан. Жена, която дават на някакъв мъж, и тя не може да каже нищо. Никога през целия си живот не се бе чувствала така ужасно безпомощна.

Минаха точно пред Едуард. София се обърна и го погледна. По лицето му беше изписано голямо задоволство.

Прииска й се да избяга.

Елинър се наведе към нея.

— Да не си посмяла. Едуард ще ти вземе главата, дете.

— Нима нямам думата по този въпрос?

— Тихо, скъпа. Едуард е взел решението. — И тя потупа ръката на София. — Всичко ще бъде наред. Обещавам.

София опита отново:

— Мисля, че е по-добре направо да ме заведете на екзекуция, а не на годеж, защото и двете ми се струват еднакво привлекателни.

Елинър изрече тихо:

— София, можеш да се бориш докрай срещу това, но не можеш нищо да промениш.

— Не можеш да очакваш от мене да се радвам, когато Едуард е платил на някого, за да го отърве от мене.

В гласа на София се долавяше огорчение, което тя не се опитваше да прикрие. Нека Елинър разбере как се чувства тя. Може би вината ще я преследва до гроб.

— Така се прави и ти много добре го знаеш. Нищо не представляваш без зестра. Това няма нищо общо с купуването или продаването.

— Колко пари ще получи този старец?

— Старец? — изгледа я с недоумение Елинър.

— Да. Той ми намигна. Може на тебе да не ти изглежда стар, но за мене е много стар. Знам какво става тук. Не съм селският идиот.

Елинър остана спокойна и само я изгледа, докато двете вървяха към края на масата.

София не вдигна очи към нея. Качи се по стъпалата на подиума. Вътрешно се гърчеше от болка, защото не можеше да повярва, че кралицата, един от хората, които най-много обичаше, я е предала. Винаги бе смятала, че Елинър я обича посвоему. Така поне бе твърдяла.

След миг кралицата каза:

— Едуард иска да те види омъжена.

— Едуард иска, Едуард иска. Не е честно. Защо той ще казва за кого ще се омъжа? Аз не съм му казвала за кого да се жени.

— И той нямаше думата тогава, София. Ожени се за мене, защото баща му каза, че трябва.

— Но ти си светица. Как може да не те обича? Той има бога на своя страна. А и ти не си била стара.

— Той е крал. Ти си негова повереница и негова поданичка. Никой не може толкова дълго да се отклонява от дълга си с разни лудории, както правеше ти досега. Вече си на седемнадесет години и трябва скоро да се омъжиш. Повече не мога да се застъпвам за тебе. Дойде предложение. Съюзът е добър. Едуард взе решението си.

На София й се прииска да избяга. Омъжваха я за старец и на това казваха подходящ съюз. Със сигурност беше красив старец, но си беше старец, а не млад рицар. Трябваше да спи с този старец. Трябваше да му ражда деца. Той щеше да я гледа гола и щеше да я докосва. Тя трябваше да живее за вечни времена с него.

Никога не би могла да каже тайните си на един старец. Не би могла да почувства тръпката на вълнението с него. Щеше да й бъде противно да я целува. Нямаше да усеща как кръвта бушува във вените й, както я бе почувствала веднъж, само веднъж.

Не можеше. Нямаше сърце. То бе унищожено преди две години.

Забави крачка, чувстваше главата си натежала. Не можеше да гледа нито него, нито другиго. Вгледа се в острите върхове на обувките си. О, господи в небесата, животът ми свърши. Моля те, остави ме да умра млада. За предпочитане преди сватбата.

Тръгнаха към краля, където имаше празни места. Всички мъже на масата станаха едновременно. София сви вежди, когато Елинър спря, преди да беше стигнала до празния стол при бъдещия й съпруг.

Защо няма да седне до стареца? По традиция годениците споделяха един и същи поднос с храна. Тя се вгледа в стола пред себе си, в гърба и облегалките за ръце, целите в дърворезба. На седалката имаше червена възглавница.

Внезапна тръпка мина през нея.

Един висок мъж излезе от страничните завеси и се качи на подиума. След секунда до нея застана сър Тобин де Клеър. Обърна се и каза нещо на Кентърбърийския архиепископ.

Тя затвори очи само за един миг и почувства как коленете й започват да омекват. За щастие Елинър стисна силно рамото й. София се стегна и се хвана с две ръце за ръба на масата и за гърба на стола. Почувства как ръката на Елинър се плъзва надолу и се отпуска върху гърба на дланта й. Подкрепа. Усещаше съчувствения поглед на кралицата, но не смееше да вдигне очи от страх, че ще направи нещо, с което съвсем ще се изложи… като например, да заплаче.

Вгледа се в краката си и се опита да си възвърне самообладанието, после изпусна силно дъха, който не осъзнаваше, че бе задържала толкова дълго. Залата спря да се върти и тя изведнъж отново усети, че е център на внимание.

Пот изби по челото й, а коремът й се обърна веднъж, два, три пъти. Пое си отново дъх. Всичко в нея й крещеше да се обърне и да избяга колкото може по-бързо. Да избяга далече, при французите или при германците, или при шотландците, при някой враг на Едуард. Щеше да бъде далеч по-лесно от онова, което знаеше, че й предстои.

Елинър се наведе още по-близо и прошепна:

— Всичко ще бъде наред. Нали виждаш? Не е старец. Той е млад и красив. Ти си силна, София. Вдигни очи. Усмихни се. Открий гордостта си и я покажи на всички.

София събра всичките си сили, за да започне да вдига глава, все по-високо и по-високо. Но го направи, с изискваната от Елинър усмивка, залепена на сухите й, вкоравени устни.

— Милейди — и сър Тобин пое ръката й в своята.

Шокът от докосването му накара София да поиска да изкрещи. Той се поклони леко. Тя се вгледа в наведената му глава. И почувства внезапен подтик да сграбчи една калаена чаша за вино и да го тресне с нея.

Покажи му, че не ти пука. Покажи му, че това, което ти е сторил, няма никакво значение. Покажи му.

София бавно вдигна поглед, извиквайки цялата си гордост, и му отправи най-блестящата си усмивка, с която искаше да го накара да превие колене пред нея. Усмивка, която можеше да го усмърти и да не му покаже, че я е наранил толкова силно, че едва може да го погледне. Усмивка, която никога нямаше да му позволи да разбере, че й пука или че дори си спомня за миналото.

— Сър Тобин — каза тя с най-сладкия си глас, който звучеше така, сякаш мед капеше от устата й, и идваше от мястото, където държеше запасите си от смелост.

Сниши се в дълбок и почтителен реверанс, потискайки с всички сили подтика си в същия момент да го ритне в кокалчетата. Няма да позволя да ме види обезкуражена. Няма!

— Лейди София — изрече той на глас, после добави тихо: — Сладка София.

Гласът му беше същият, все онзи дълбок, вълнуващ звук, който помнеше тя. Това накара дъха да спре в гърлото й и колкото и да се въздържаше, колкото и силно да искаше да мрази този мъж заради това, че я бе унизил, не можеше да потисне силната си реакция спрямо него и страшно много се уплаши, че така малко успява да контролира това толкова важно нещо. Чувстваше това чак до костите си.

— Елате да се запознаете с баща ми.

Той я поведе покрай Едуард и Елинър към красивия възрастен мъж и сега тя разбра защо лицето му й е така познато. В него виждаше Тобин, но по-стар с двадесет и няколко години.

Баща му стана и се поклони, после се изправи в целия си ръст и сведе поглед към нея. Усмихна се, усмивката му беше приятна и за нейна изненада — не толкова хищна като тази на сина му.

— Удоволствие е за мене, лейди София, да се запозная с една толкова красива и духовита дама. Синът ми е изключително щастлив.

Той вдигна ръката й към устните си, наведе се и положи върху нея една лека, продължителна целувка.

Стори й се, че Тобин измърморва нещо. Дочу нотка на раздразнение в гласа му и му хвърли мигновен поглед. Той гледаше недоволно смръщен към главата на баща си, който продължаваше да стои приведен и да целува ръката й.

Тя се обърна и погледна към дук Глостър, който се изправи и я изгледа с още едно хитро и почти дяволско намигване, което я накара да се мръщи доста време, за да го премисли.

Защо го прави този стар дявол? Той просто флиртува с мене.

Отправи му блестяща, открита усмивка, после хвърли поглед към Тобин, който гледаше свирепо баща си.

— Милорд. Чест е да се запозная с вас.

Тя се сниши в дълбок реверанс, гледайки дука право в очите. Нямаше да си играе игрички с него, не и докато в очите му продължаваше да танцува онова обезпокояващо пламъче, а усмивката му издаваше, че безмерно се забавлява.

— Чувах за вашата красота, милейди, но думите не могат да предадат великолепието на лице като вашето.

Преди да успее да му благодари, Тобин изсумтя недоволно.

— Ела — изръмжа той. — Никой не може да яде, докато не седнем. И почти я повлече обратно към мястото й.

Тя застана пред стола си, после се насили спокойно да прибере полите на роклята си с една ръка и да седне с величествено движение, гледайки пред себе си така, сякаш ни най-малко не се притесняваше от разигралите се днес събития. Справяше се добре до момента, когато Едуард се наведе напред и развали всичко.

— Ти си мъдра и ние се гордеем с тебе, София.

Тя се обърна и погледна краля.

— Ваше величество. Братовчеде.

После му се усмихна така, че той би трябвало да се обезпокои. Но не стана така. Едуард вече не гледаше към нея, защото се бе навел към Елинър и тихо й казваше нещо.

София се обърна и погледна към залата. Очите й хванаха погледа на Едит на масата пред подиума. Едит изглеждаше притеснена и изплашена, което беше умно от нейна страна, защото София щеше да й извие врата, когато останеха сами.

Един от барабанчиците на краля започна да бие барабана си така силно, че залата изведнъж се смълча, сякаш всички загубиха гласовете си. Дори кучетата, които лежаха при огромния огън, не помръднаха.

Едуард се изправи. Вдигна украсената със скъпоценни камъни чаша, инкрустираните по нея рубини, изумруди и перли уловиха отблясъците на огъня зад него и като че ли сиянието им направи мига още по-тържествен.

— Имаме добър повод да празнуваме днес! Събрали сме се в чест на две големи събития. Сър Тобин де Клеър проби обсадата на Брокууд на северната ни граница и постигна освобождаването на граф Уинтън.

Разнесоха се приветствени викове: „За Де Клеър!“ и наздравици в чест на сър Тобин. Виковете идваха от всички страни на залата, мнозина от хората на Де Клеър се изправиха и вдигнаха чаши към него.

София седеше неподвижна и напрегната, уплашена и с чувството, че е съвършено безпомощна, което й беше непоносимо.

Едуард отпи голяма глътка заедно с другите, после отново вдигна чашата си.

— Събрали сме се тук днес да отпразнуваме тази победа заедно с още нещо, което трябва да се чества.

Едуард направи многозначителна пауза и погледна към София. Тя се опита да си придаде нехайно изражение.

— Днес изпитваме гордост, че два големи дома ще се съединят, за да образуват едно силно и лоялно семейство. Ще станем свидетели на годежа на нашата повереница лейди София Хауърд, дъщеря на нашия братовчед, покойния барон Руфъс Хауърд, лорд Торуик, Боден и Рънуърт. — Кралят спря само за един ужасно малък миг, после добави: — Най-накрая!

Залата като че ли се разпадна от избухналия смях. София се изправи на стола, залепи лека усмивка на лицето си и се опита да изглежда така, сякаш най-силното й желание в този момент не беше каменният под да се разтвори и да я погълне. Искаше да не показва никакви чувства въпреки факта, че всички чувства, които можеше да изпитва, я разкъсваха отвътре. Но пред залата, пред всички хора наоколо искаше да изглежда така необезпокоявана, както хрътките, легнали пред голямата камина. Видя леко задоволство по острите черти на лицето на краля.

Той изглеждаше извънредно доволен от коварната си шега.

— Както казвах, лейди София най-накрая ще бъде сгодена днес за сър Тобин де Клеър, син на Гилбърт де Клеър, дук Глостър, лорд Бъркли, Моубрей, Сътън и Грейфолк, Ръдлър и Солтийз. — Той вдигна чашата си към бащата на сър Тобин. — Нека младата двойка бъде толкова доволна, колкото сме ние в този момент! Защото ние сме доволни… и облекчени.

Отново се разрази смях.

София седеше с ръце, стиснати в скута, вперила очи право пред себе си, взряна над главите на хората към една примигваща факла на южната стена, за да не издаде колко безпомощна се чувства.

Кралица Елинър смушка краля в ребрата и прошепна:

— Стига. Унижавате я. Трудно й е. Имайте малко милост към момичето.

Кралят изръмжа нещо, но послуша кралицата и престана да се подиграва със София и с репутацията й.

София не искаше нито неговата милост, нито тази на някой друг. Това беше последното, което някога бе искала. Гордостта й беше твърде наранена, нейният свят се разпадаше наоколо й толкова бързо, че съжалителните погледи само влошаваха положението. Страхуваше се да погледне към Едит, вярната приятелка, страхуваше се от това, което щеше да види в очите й, боеше се да погледне и към Елинър.

— Станете и кажете нещо мило за нея — чу София шепота на кралица Елинър, отправен към краля.

След миг Едуард се изправи отново и вдигна чашата си.

— Нека нашата братовчедка София — кралят кимна към нея и очите им се срещнаха за един кратък миг, достатъчно, за да могат и двамата да разберат, че той е спечелил тази дълго отлагана битка, — бъде плодовита и да даде на Де Клеър армия от синове.

Приветствени викове огласиха залата и сякаш нямаха намерение да спират. Мнозина мъже си заподхвърляха шеги относно радостта да имаш синове, но никой не чу как София измърмори под нос най-лютите ругатни, които знаеше. Не я чу никой, с изключение на бога и Тобин де Клеър.

9

Тобин се отдръпна назад, за да пропусне един от кралските слуги, който постави купа за измиване на ръцете, окичена със сапфири, пред двамата на високата маса. Един от неговите оръженосци, Туок от Камроуз, стоеше наблизо зад стола му и чакаше с мека кърпа. С ъгълчето на окото си той виждаше как момъкът пристъпва от крак на крак и от време на време го чуваше да си мърмори нещо, още не се бе научил на търпение.

Друг слуга на краля, облечен в ливрея с кралските цветове, пурпурно и златно, застана между него и София, после вдигна бронзовия съд, изваян във формата на огнедишащ дракон, и поля малко вода над бледите й ръце. Той едва не се засмя на символа, съдържащ се във формата на този съд. Когато Едуард им пожела много синове, самообладанието й се разколеба и тя изглеждаше достатъчно сърдита, за да почне да бълва пламъци. Но вместо това избълва само огнени ругатни.

От този момент Тобин започна да я наблюдава. Когато виковете на гостите стихнаха, тя бързо си възвърна самообладанието, после направи огромно усилие да гледа навсякъде другаде, само не и към него. Затова той не се изненада, когато тя грижливо изми ръце, оставяйки си достатъчно време, за да изтрие поотделно всеки пръст и нокът и да ги изтръска внимателно от водата, без нито веднъж да вдигне очи, държеше се така, сякаш измиването на ръцете беше най-важното нещо на света за нея. И същевременно много добре знаеше, че той не престава през цялото време да я наблюдава.

Той се наведе по-близо. Тя не направи нищо. Той се приближи още и видя как дъхът му размърдва малките къдрици черна коса близо до слепоочието й. За нейна чест тя се направи, че не усеща нищо, което сигурно не беше лесно, понеже устата му се намираше само на няколко инча от ухото й.

Затова той се приближи още повече и леко духна в ухото й.

Тя рязко извъртя глава и го погледна намръщено, но не и преди той да улови внезапния трепет, който пробяга през нея.

Сега той разполагаше с цялото й внимание и изрече:

— Чудя се къде ли една дама от благороден произход е научила тези думи.

Тя вирна брадичка, присви очи и го изгледа напрегнато:

— Значи сте чули.

— Ушите ми още пламтят.

Тя поклати невярващо глава, прокарвайки пръсти през гъстия тъмен облак коса на тила си. В този момент му напомняше на конете, отглеждани от семейството му — приличаше му на горда дива кобилка, която се съпротивляваше на юздата и на жребеца, предопределен да се съедини с нея.

Тя се направи, че думите му не я интересуват, огледа се и приглади зад ухото си кичура коса, който бе паднал на челото й. Той се приближи още повече към нея.

— Зададох ви въпрос.

— Какъв въпрос беше?

— Къде сте научили такива думи.

— О! — Тя се извърна и го изгледа.

По израза на лицето й той разбра какъв отговор ще получи.

— Ще ми бъде приятно да чуете, че съм ги научила от моя братовчед, краля. Едуард е много изобретателен в езика. Най-добрите си ругатни съм научила от него.

— Като крал Едуард може да казва каквото си иска. — И Тобин понижи глас. — Но ако архиепископът беше чул това, което казахте, щяхте да сте завинаги прокълната. Той и без това не обича жените.

— Да не би някой духовник да ги обича?

Той се засмя, защото тя не съзнаваше какво всъщност бе изрекла.

— Някои духовници са твърде привързани към жените.

Тя сви вежди, накани се да каже нещо, но той я пресече с махване на ръката.

— Сега тук това няма значение. От значение е само фактът, че не искам моята годеница да бъде прокълната.

Тя въздъхна по-драматично от кралските менестрели, после подпря упоритата си брадичка на юмрука си и се загледа право напред.

— Да видя… завинаги прокълната или сгодена за вас — тя направи малка пауза, потупвай с пръст по свитите си устни. — Какво интересно сравнение. Питам се защо ли адът ми изглежда много по-привлекателен.

Той се засмя, защото ако не друго, поне му хареса бързият й хаплив език и жестовете, които я правеха всичко друго, само не и покорна. Не беше някоя сладникава девойка. Не беше жена, за която любовта ще бъде крехко и мимолетно чувство. Ако София се влюбеше, тя щеше да го направи напълно съзнателно, с цялото си същество, защото така правеше всичко.

— Надявам се, че няма да учите синовете ми на подобни думи.

— Разбира се. Ще науча на ужасни ругатни нашите нищо неструващи дъщери.

Сарказмът й не му убягна, но тя не пожела да го погледне. Той посегна и леко обърна лицето й към себе си.

— Не бих казал, че някоя наша дъщеря би могла да бъде без никаква стойност, София.

Тя не мигна. Не пророни и дума, но той я видя как се замисля и се запита дали му е повярвала.

Кралският слуга стоеше до него, готов да му помогне да се измие. Той протегна двете си ръце над украсения съд за миене и слугата изля над тях топла ароматична вода.

Тобин изми ръцете си бавно, но за разлика от София не отмести поглед. Тя можеше да гледа, където си иска, но щеше да усеща, че сега очите му гледат само нея. Той искаше тя да почувства погледа му. Искаше тя да почувства нещо.

Това, което искаше наистина тя да почувства, беше онова, което той изпитваше винаги в нейно присъствие. Взря се в профила й, попи го, за да го запомни малкото носле, което тя обичаше да вири във въздуха, твърдата квадратна брадичка и челюстта, големите очи с толкова дълги и гъсти мигли, също като у някое рядко животинче, и тази уста, устата, която караше всички познати нему мъже да се размечтаят само след като я видят поне веднъж… Дори той не беше имунизиран срещу тази нейна уста — не повече, отколкото бе неподатлив спрямо остроумния й дух.

— Знаеш ли какво си мисля?

— Само небето знае — каза тя, без да мигне.

— Мисля си, че би трябвало да използваме тази вода, за да измием устата си.

— Че защо? Езикът ти няма да влезе отново в нея.

Господи, тя го караше да се смее и той се засмя високо и искрено, защото не бе очаквал това от нея.

— Още едно предизвикателство от тебе, сладка София? Не си си платила последния дълг. Струва ми се глупаво да трупаш нови дългове.

Тогава тя обърна лице към него, очите й се бяха превърнали в дълбоки виолетови ями, пълни със стаен гняв.

— Да си платя ли дълга тук? Сега?

Той сви рамене.

Тя се наведе и устата й се озова само на един дъх от неговата.

— Кажи ми, Тобин де Клеър. Кажи ми. Искаш ли сега?

О, той ужасно много искаше. Но тя никога нямаше да узнае това. Той не каза нищо, само зачака да види какво ще направи тя, как ще се измъкне този път.

Но София не се измъкна. Вместо това направо насред голямата зала, пред всички, които ги зяпаха, тя обхвана главата му с ръце и притисна уста до неговата в една целувка, която едва не го задуши.

Облиза устните му и навлезе с език в устата му, започна да гали зъбите му и да си играе с езика му, но когато той се опита да я вкуси, да овладее целувката, тя рязко стисна устни, сякаш за да му каже, че той не може да й направи нищо, ако тя не иска.

Още едно предизвикателство.

Но той беше добре трениран и знаеше, че за всяка игра са необходими двама. Притисна се към нея и я долепи до стола, без да изпуска устата й.

— За Де Клеър! — разнесе се бойният вик откъм хората на Де Клеър, които вдигаха чаши за наздравица към него, и изведнъж двамата се оказаха в центъра на волни смехове и задявки.

Хората затропаха с юмруци по масите и той чуваше как кралят се смее най-силно от всички.

Тя ахна и той пъхна езика си в устата й.

Мислеше колко сладка победа е спечелил, искаше да може да свири на нея като на инструмент, както свиреха музикантите. Тя беше своенравно създание, Тобин добре го съзнаваше, можеше по всяко време да го изненада и да го победи, затова тази негова победа му се стори още по-сладка, защото беше трудно спечелена. Но той я познаваше достатъчно добре и знаеше, че тя ще направи нещо. Очакваше да го ухапе или да се дръпне.

Това, което той изобщо не очакваше, беше, че тя ще го сграбчи между краката и ще го стисне така ужасно силно, че той се принуди да се дръпне от целувката й, но я видя да го гледа изпитателно с дълбоките си виолетови очи, с победоносно изражение, изписано на красивото й лице.

Господи! Тя едва не бе изстискала тези синове от неговото бъдеще. От тяхното бъдеще.

Тобин посегна под масата и стисна ръката й, после я отдели от себе си. Впери в нея мрачен поглед, после стисна китката й още по-силно и бавно я привлече към себе си, наведе се към ухото й и изрече:

— Тъй като гориш от нетърпение, може би трябва да консумираме нещата помежду ни още тази нощ. Ще се сгодим само след минути.

Кръвта, като че ли се оттече от лицето й.

— Не виждам защо да чакаме сватбената церемония. Няма защо повече да чакаш. Тогава това, което така свободно сграбчи, ще го намериш и на други места, освен в ръката си.

София го изгледа яростно. В очите й блесна искрица несигурност. Или страх.

Той не искаше да я плаши. Но търпението му си имаше граници, а тя вече твърде силно го бе предизвикала. Трябваше да й покаже как стоят нещата още тук и сега. Харесваше гордостта и силния й дух, но не и когато се опитваше да тъпче.

Кралят се изправи и залата отново утихна. Слугите вече бяха напълнили всички чаши, на всяка маса имаше множество големи дървени подноси, отрупани с хляб. Едуард пое ръката на Елинър и й помогна да се изправи, за да застане до него.

Музиката спря. Певците млъкнаха. За миг в залата се чуваше само прашенето на огъня.

Отляво на Тобин седеше Кентърбърийският архиепископ, който досега говореше с краля, той също се изправи. Като по даден знак се изправиха и всички сътрапезници.

Беше време за годежната церемония.

Тобин хвърли бърз поглед към баща си, който гледаше към една от долните маси. Може би се беше загледал в някоя красива жена, която отново бе привлякла вниманието му. Но баща му се обърна и го погледна. Тобин отправи към него един неразгадаем поглед, от който не можеше да се разбере какво мисли.

Приближи се и зае мястото до баща, все още, без да казва нищо, и двамата застанаха рамо до рамо, изчаквайки архиепископа, краля и кралицата да заемат местата си.

София беше на няколко крачки от него, застанала заедно с краля и кралицата. Беше неподвижна и скована, стиснала ръце пред себе си, с плътно затворени устни и вирната брадичка. Очите й обхождаха залата, без да виждат нищо, взрени някъде към северната стена, но когато проследи погледа й, той не видя нищо. Само една трепкаща факла. Нищо друго.

Черната й коса се спускаше свободно по гърба и когато пристъпи от крак на крак, косата покри ръката и гърба на стола й.

Невероятна коса, в която някой мъж би могъл целият да се обвие, коса, която ще го държи на мястото, което най-много харесва…

Цялата тази тежка коса беше дръпната назад от челото с един тънък златен обръч — онзи, който той бе купил за нея и го бе пратил в стаята й по придворните дами на кралицата. Знаеше ли тя, че това е подарък от него? Той нямаше как да разбере, а и не го интересуваше. Интересуваше го само това, че го вижда на главата й. Лентата беше проста, от ковано злато, украсено с малки зъбци, които да хванат дори и най-гъстата коса и да я задържат на място. Когато бе видял диадемата в един златарски магазин в Лондон, се бе сетил за София и не мислеше за нищо друго, докато не я купи срещу солидна сума.

Тази златна диадема беше напълно достатъчна. Никакви накити не украсяваха косата й, за разлика от другите придворни дами. Тя нямаше нужда от такива неща. Красотата й не бе във външните украси. Би могла да се облече дори и в чувал от зебло и въпреки това мъжете щяха да я искат.

Красотата й се състоеше в контрастите. Черната коса и снежнобялата кожа. Ярковиолетовите очи с жив цвят, също така наситен, като цвета на плътната й червена уста. Всеки цвят бе толкова определен, че другите цветове изглеждаха още по-ярки и незабравими, както черното контрастираше с бялото на шахматната дъска.

Той се запита какво ли пробягва в момента през извънредно активния й ум. След няколко мига щяха да бъдат сгодени, да бъдат обвързани в съюз, солиден като самия брак, ако не и повече, заради важността на договорите за зестра, сключени между краля и неговия баща, един от най-силните феодали на кралството.

Много би се радвал, когато цялата тази работа остане зад гърба му, много отдавна искаше всичко това да се свърши.

Погледна към краля, който бе поел ръката на София. Едуард беше умен мъж и знаеше как да обработва васалите си така, че да получи възможно най-много. Запита се какво ли би си помислила тя, ако знаеше истината — че кралят го е принудил да поиска ръката й.

Като познаваше София, тя със сигурност нямаше да мисли какво е трябвало да прави той, за да получи ръката й, а щеше да се възмути, че е само някакъв предмет, който трябва да бъде предаден на човека, който кралят е избрал за нея.

Господи, в какво нещастие би превърнала тя живота му, ако знаеше това. И почти веднага Тобин се поправи. София така и така щеше да превърне живота му в нещастие.

— Аз, Едуард, крал на Англия, Уелс, Ирландия и Шотландия, давам лейди София Беатрис Розалин Анна Тереза Хауърд…

Тобин хлъцна после бързо вдигна ръка към устата си и два-три пъти се изкашля. Не би могъл да се разсмее насред тази церемония. Всички щяха да сметнат, че е полудял. Прокашля се, после даде знак да продължат, но не преди да улови въпросителния поглед на София. Опита се да изглежда сериозен, но не можа да не се запита дали досега е чувала всичките си имена произнесени така тържествено.

— … дъщеря на моя братовчед Руфъс Хауърд и повереница на короната, за годеница на сър Тобин де Клеър, син на Гилбърт де Клеър, дук Глостър.

И кралят положи малката й хладна ръка в ръката на Тобин. След това се обади баща му, слагайки ръката си върху техните.

— Аз, Гилбърт де Клеър, дук Глостър, давам моя най-голям син Тобин Гилбърт Уилям де Клеър на кралската повереница лейди София Хауърд, за да я вземе за годеница и да я подкрепя със силата на дъба и да бди над нея с бдителността на ангелите.

— В замяна на това — каза Едуард — София Хауърд ще се отнася към него с добродетелността на дама. Тя ще се прилепи до него с постоянството на бръшляна…

При тези думи Тобин усети как София трепва и хвърли поглед към нея. Да, помисли той, София Хауърд няма да се прилепи като бръшлян към никой мъж.

— Тя ще споделя плодовитостта си с него и ще остане до него, докато смъртта ги раздели.

Архиепископът ги благослови, взе златната чаша, годежната чаша на семейство де Клеър, вдигна я пред очите на цялата зала и я благослови. След това благослови хляба, който щяха да споделят, изричайки свещените думи пред всички събрани, а после го разчупи на две и подаде двете парчета на Тобин.

Той сложи в устата й парченцето хляб, което отчупи, и тя едва не ухапа пръстите му. Наложи се бързо да ги дръпне. Присви очи и я изгледа, подавайки й второто парче хляб, символ на това, че той ще осигурява храна за нея и тяхното семейство.

София взе бързо второто парче, вдигна го към устата му, а очите й го предизвикваха да се опита да близне пръстите й, когато му го подава. Той би могъл да каже, че тя очаква да получи точно това, което е дала. Задържа хляба с устни, поглеждайки я леко предизвикателно, колкото да я раздразни. Макар да се правеше на спокойна, той виждаше напрежението в скованите й рамене и в лекото стискане на устните.

Той хвана китката й и задържа ръката й близо до устата си. Но не поднесе хляба към устните си. Вместо това приближи гърба на дланта й към устата си и когато тя го изгледа със смаяно примигване, леко я близна.

Ако очите й бяха саби, в този миг той щеше да падне мъртъв.

Не можа да сдържи усмивката си и захапа хляба, без да откъсва очи от нея. И докато я гледаше, се запита колко ли още такива битки му готви бъдещето. Питаше се какво ли ще представлява оттук нататък животът му с тази жена.

Архиепископът им подаде чашата и Тобин я вдигна към устата си, гледайки я непрекъснато в очите, докато навеждаше леко чашата, за да може тя да отпие от виното. По-скоро би я удавил в чашата, но нямаше да се хване на играта й. Не тук. Не сега. И макар, докато пиеше, тя да го гледаше предизвикателно, той реши да не се поддава.

Дръпна чашата от устата й, после бавно, нарочно извънредно бавно я обърна, докато не видя къде се бяха отпечатали устните й. Вдигна точно тази страна на чашата към устата си, за да може тя да види, че пие от мястото, където са се докоснали устните й. Отпи една глътка, облиза ръба, виждайки как тя го гледа с присвити очи, после вдигна високо чашата и започна да пие на едри глътки, докато не пресуши цялото вино.

Хората му нададоха радостни викове, когато той вдигна чашата във високо протегнатата си ръка като победител в турнир, развял знамето на победата. Не гледаше към София. Нямаше нужда. Обърна се с лице към залата, където всички присъстващи бяха станали на крака и вдигаха чашите си в наздравица към годениците. Отново бе спечелил.

След като възгласите стихнаха, се обърна към София. Тя изглеждаше така, сякаш искаше да го удари с нещо, затова той сложи голямата чаша там, където тя не можеше да я достигне, обгърна с ръка раменете й и я привлече към себе си само за да я подразни още повече. Със свободната си ръка напълни чашата от каната на масата и отново я вдигна високо.

— Пия за здравето на всички! — обходи залата с очи и извика: — Пийте всички за красотата на моята лейди София!

Стисна рамото й и усети как лакътят й се забива в ребрата му. Не обърна внимание на малкия остър лакът и вдигна чашата към устните си. Тя можеше да го мушка колкото си иска, но днес той щеше да пие до насита, защото имаше да празнува много неща.

След секунда почувства как токът на обувката й се забива в горната част на стъпалото му.

— София… София…

Тобин знаеше, че няма нужда да се пита какво му готви бъдещето, защото бе сигурен в едно — от този момент нататък животът му никога нямаше да бъде скучен.

София затръшна вратата на стаята си и пусна желязното резе. Притисна гръб до вратата и се опита да си поеме дъх, защото бе тичала по каменните стълби на кулата, за да стигне дотук. Затвори очи и започна да диша дълбоко, чакайки сърцето й да престане да тупа като побесняло. След около минута се успокои, отвори очи и измърмори на себе си:

— Ух, ама как все пак успях да се измъкна!

Изпусна дъх доволно и се отблъсна от вратата, а после се заразхожда из малката стая, сред сивите каменни стени, по пода от печени цветни тухли. Железните капаци на тесните прозорци още бяха отворени, а в железните светилници, закрепени на стената до тях, горяха две дебели восъчни свещи, които осветяваха стаята с мътна трепкаща жълта светлина. Вечерният въздух не беше студен, макар слънцето отдавна да бе залязло и нощта да се спускаше бързо. Звездите вече започваха да трепкат по небето, полумесецът увисна някъде високо на изток, а рогът му надничаше през аркадите на беседката.

Близо до леглото въздухът беше по-топъл благодарение на малкия огън, който блестеше ярко в камината. Тя се тръшна на напълнения с пера дюшек, сякаш беше чувал картофи. Въжетата на леглото изскърцаха високо, но това не я интересуваше. Зарови лице в дланите си и се опита да мисли.

Безполезно. Не можеше да мисли, докато в ума й се въртяха всички събития, които се бяха случили с нея, чак до днес и тя ги преживяваше с тъпо безверие. След една-две минути София се търкулна по гръб и разпери ръце, а след това се загледа в тъмните дървени греди на тавана, сякаш отговорите, които търсеше, бяха написани там.

Нямаше обаче никакви отговори. Само огромни дървени греди, потъмнели от годините и пушека.

В какво се забърках!

Лежеше, без да знае дали иска да пищи или да плаче от радост. Господи, боже в небесата, тя беше сгодена за Тобин де Клеър. Беше сгодена за него. Но защо?

Нищо не разбираше. Защо Тобин де Клеър ще иска да се жени за нея? Този надменен, твърдоглав, властен и всемогъщ рицар. Прикри очите си с ръка и въздъхна. София де Клеър. Дори не си бе представяла подобно нещо от онази далечна нощ на градинската пейка. Пожела си да не се бе сещала за това сега.

Но не можеше да промени чувствата си. Когато беше близо до него, видът му я караше да пламва така силно, че дори собственото й твърдоглавие не можеше да се противопостави. На това чувство не можеше да се противопостави дори гордостта й, дори болката, която изпитваше.

Тобин де Клеър, чиито очи бяха с цвета на небето, а профилът му я караше да си спомня за мраморните статуи на отмъстителните ангели в градската катедрала. Той се бе отнесъл така ужасно с нея преди две години. А тя го бе виждала само в кошмарите си до вчерашния ден, когато пътеките им отново се бяха пресекли, а тя се бе възползвала от ситуацията и нарочно го бе насочила погрешно. Човек не пренебрегва подобни идеални възможности да си отмъсти. Такива моменти бяха много редки.

В изминалите две години често бе мислила за него, обикновено плачейки от гняв или унижение. С времето бе престанала да плаче за него и заради това, което бе сторил. Но никога нямаше да му прости, че я е накарал да плаче заради него. Гордееше се със своята сила. Сълзите бяха признак на слабост. Тя ненавиждаше плача. А Тобин я караше да плаче, както сега, когато разбра колко тънка е кожата й, щом стане дума за каквото и да било, свързано с него.

Беше се опитала да не чувства нищо. Когато дочу, че се намирал в северната част на кралството, за да изпълнява рицарския си дълг, се бе замолила да се провали, защото дори времето не можеше да притъпи болката от това, което й бе причинил.

Той бе разбил сърцето й. Тя изпитваше остра нужда да го мрази. Тобин заслужаваше само нейната омраза. Но колкото повече време лежеше София на леглото си, толкова по-малко успяваше да скрие истината от себе си. Не го мразеше. Е, може би наистина го мразеше, но по-малко, отколкото го обичаше, и това беше истинската дилема. Обичаше един мъж, когото имаше нужда да мрази.

Чу се силно почукване на вратата на стаята.

Тя скочи.

— София!

Гласът на Тобин. Той отново почука.

— Со-фи-я!

Това беше най-високият шепот, който някога бе чувала.

— Махай се!

Настъпи внезапно мълчание. Прекалено тихо мълчание. Никакви отдалечаващи се стъпки, просто тишина. Тя се загледа във вратата, сякаш очакваше той да направи нещо невъзможно, като например да мине през нея.

Чу леко тупване, стори й се, че се е подпрял на вратата и се е свлякъл. Чу метален звук, като че ли дрънчене на катарамата на колан, която се удря в пода на коридора.

Зачака, но когато не се случи нищо повече, бавно слезе от леглото, тихо стъпи на пода и също така безшумно пресече стаята. Застана вслушана пред вратата.

Не чу нищо.

Направи две предпазливи стъпки и прилепи ухо към дъбовата врата, за да чуе още нещо. Звука на дишането му. Тътренето на обувките му.

Нямаше нищо, само върховно мълчание.

Прехапа долната си устна и зачака. Стори й се, че чака цяла вечност. Да не би да си е тръгнал?

Наведе се, коленичи и долепи буза до студения под, за да надникне под вратата. Видя някаква сянка, нещо синьо, цвета на туниката му. Той седеше на пода, опрял гръб на вратата.

След миг се дочу високо оригване.

София се отпусна назад на пети и погледна с отвращение към вратата. Беше пиян. Тя вече не помнеше колко пъти Тобин е вдигал чашата си в наздравица към залата, за да почете някоя особено красива част от нея, сякаш тя не представляваше нищо друго, а само някакъв предмет за гледане, красота, съставена от пръсти, ръце, бузи, кожа, кости и коса. Никога в живота си не бе чувала толкова много наздравици в чест на своята персона.

— Иди да пиеш и да се забавляваш с твоите хора — изрече тя възмутено. — Остави ме на мира.

— Да пия с моите хора? Защо? Месеци наред съм бил с тях. — Тобин замълча после добави с по-нисък глас: — Не копнея за тяхната компания. Искам тебе, скъпа. Хайде, отвори вратата, донесъл съм вино.

Сякаш виното беше някакво магическо заклинание. Да не би де я смяташе за някакъв мъж, за когото най-важното е да пие, да се оригва и да реве възхвали за кожата на някоя жена?

Тя не каза нищо.

— Само двамата ще сме. Ти и аз, скъпа. Хайде. Пусни ме да вляза.

Дочу дрънчене на калаени чаши, сякаш той се опитваше да стане, после отново се почука на вратата.

— София.

— Няма да те пусна. Да не мислиш, че съм толкова глупава?

— Обещавам ти, ако ме пуснеш, ще ти хареса.

— Вгорчиха ми се вече твоите обещания, Тобин де Клеър. Сега си върви!

— Какви обещания?

Сега, като си помисли, тя не бе получавала никакви обещания от него от две години насам, само уговорката за среща в градината, уговорка, която той бе имал намерение да спази, която бе направил само за да докаже, че може да я направи на глупачка и да забавлява плиткоумните жестоки млади мъже, които до един се бяха провалили в стремежите си да я ухажват.

Дочу леко дращене и погледна надолу.

Той бе подал пръста си под вратата и я мамеше с него.

— Ела при мен, моя София.

Тя пристъпи към вратата и го настъпи по пръста.

— Ау! По дяволите! — Тобин измъкна пръста си изпод вратата и измърмори нещо неразбираемо. После отново се разнесе дълбокият му глас. — Ще чакам тук цяла нощ, сладка София.

— Добре. Прави каквото знаеш. Стой си там на студения под, аз си лягам.

— Много рано е да си лягаш… сама.

Тя развърза връзките на копринения си пеньоар, което й отне доста време. Ръцете й трепереха и това я накара да се вбеси. Накрая пеньоарът се плъзна на пода, тя го грабна и го окачи на една метална кука близо до сандъка със старите си дрехи и до малката масичка с тапицираната табуретка, където сега щеше да седне и да среши косата си, както правеше всяка сутрин и всяка вечер.

Свали златната диадема, онази, която искаше моментално да захвърли още в мига, когато разбра, че е подарък от него, изпратен по ужасните придворни дами на кралицата, онези предателки, които я бяха уверили, че е от Елинър, докато я обличаха.

Седна на табуретката, хвана кичур от косата си и прекара следващите няколко напрегнати минути в прокарване на гребена от слонова кост през дългите къдрици, докато в същото време ругаеше мъжете, живота и любовта и се окайваше колко нечестно е всичко.

Посред нощ се събуди от нещо. Остана неподвижно, ослуша се, после погледна към вратата и се запита дали той още не е там. Нямаше представа колко време е минало. Едната от свещите беше изгоряла, а другата беше доста далече, за да види докъде е догоряла. Остана да лежи тихо, за да може да долови някой звук.

И отново го чу. Леко скърцане, сякаш желязо дращи в камък. Сви вежди и се обърна в посока към звука, той идваше отвън.

Отхвърли завивките, пъхна крака в чехлите и тръгна към отворения прозорец. Видя тъмните силуети на стражите да се движат покрай източните зъбери с факли в ръце. В двора долу беше непрогледна тъмнина, нямаше никакво движение, нито коне, нито хора. Очите й постепенно привикваха с тъмнината.

След секунди нещо прелетя през прозореца и тя отскочи назад, помисли, че е някой от онези ужасни прилепи. Размаха ръце пред лицето си, после разбра, че в стаята няма прилеп. Потърка очи и погледна.

На пода лежеше тризъба метална кука с въже, привързано за нея.

Господи… куката изведнъж се плъзна по пода и се захвана за каменния перваз, въжето се изпъна също като нервите й.

София се приближи към прозореца. Трябваше да се наведе навън и да се хване за капаците, за да види какво става долу. Въжето започна да се извива, после внезапно един облак закри луната, а когато се оттегли в неясната лунна светлина се очерта лицето на Тобин.

— Какво, в името на бога и всички светии, правиш тук, пиян глупак такъв?

— Покорявам моята дама! — отговори той, увиснал на около десет фута над земята с протегната ръка. — Обсаждам я! Радвам се на благоволението на краля, нали знаеш. О, моя лейди! Не чу ли как вдигаха наздравица в моя чест!

Стори й се, че всеки момент ще започне да се бие в гърдите като ирландските бойци.

— Чух наздравиците. Но мъжът, когото познавам, няма никаква чест.

— Ах София! Скоро ще дойда при теб и ще ти докажа, че грешиш. А после можеш да ме изстискваш колкото си искаш.

— Мразя те, Тобин де Клеър! Престани.

— Не мога. Понеже не поиска да ме пуснеш през вратата, реших да се кача през прозореца. — Залюля се на въжето и извика: — О, прекрасна лейди в тази кула!

— Млъкни или ще ти стоваря нещо по главата.

Тя хвана куката и се опита да я дръпне. Но куката не помръдваше, затова тя я стисна с две ръце и опря крак в стената, за да се отблъсне. Въпреки това не можа да я дръпне. Зъбците се бяха забили здраво в каменния перваз и поради огромното тегло на този простак, увиснал на въжето, нямаше начин тя да успее да го разхлаби.

София изтича към малката маса, извади колана, на който висеше камата й, с която си служеше при хранене, върна се при прозореца и започна да реже въжето.

— По-добре слизай на земята или ще си счупиш пияния врат! Аз режа въжето.

— Режеш го?

Тя надникна през прозореца, продължавайки да реже.

Той започна да се придвижва сръчно нагоре, прихващайки въжето с ръце. Придвижи се на около пет фута, преди тя да бе прерязала дори едната сплитка.

— И с какво го режеш, с ножичките за бродерия? — разкикоти се той, все така увиснал на въжето.

— С нож — отвърна тя през зъби. Заби ножа във въжето и започна да реже още по-бързо. — С камата си режа!

— С камата? Онази, с която си режеш месото? Ха! — Той се разсмя още по-силно, с което я накара да започне да реже още по-яростно.

София надзърна долу и видя, че Тобин е стигнал на няколко фута от прозореца, катерейки се доста сръчно по въжето. Тя започна да реже още по-бързо.

— Няма да успееш да прережеш въжето навреме. Намазано е с мазнина и с восък. — Дразнеща веселост се прокрадна в гласа му. — Отдръпни се, милейди, и посрещни своя годеник!

Протегна една ръка напред и увисна, стиснал въжето с другата ръка — с дясната, с която обикновено въртеше сабята. Свободната му ръка се прехвърли през перваза. Тя грабна камата и вбесена я заби в ръката му, но не улучи.

— Господи! — Главата на Тобин се показа над перваза. — Махни тая смехория, преди да си наранила някого.

— Ето това е идея, глупак такъв. Махай се!

Тя отново замахна към него, но той посегна и с едно рязко движение изби камата от ръката й.

София се извърна и загледа как единственото оръжие, с което разполагаше, се търкаля с въртеливи движения по пода и се скрива под леглото й.

— София. — Той изсумтя и се накани да се надигне над перваза. — Знаеш, че не можеш да се състезаваш с мене в това. Аз спечелих. Приеми го и му се наслаждавай.

След още миг този надменен упорит глупак щеше да бъде вътре в стаята й.

Тя погледна отчаяно към прозореца, наведе се навън, сграбчи дръжките и затръшна железните капаци.

— По дяволите, София! — Въжето изведнъж се обтегна.

Тя трябваше да се опре с двата си крака в стената, за да може да издърпа капаците достатъчно близко един до друг и да пъхне желязното резе в халките. След като го направи, се изправи задъхана, а сърцето й биеше като побесняло.

— София!

— Махай се, Тобин. Слез долу, защото няма да влезеш тук тази нощ? Или изобщо някоя нощ!

И се обърна.

— Почакай!

— Защо?

— Не мога да сляза. — Замълча за миг. — Дрехите ми са прищипани.

Тя се обърна към прозореца и видя тъмносиня ивица от неговата туника, захваната между затворените капаци.

Беше прищипан, наистина прищипан. Между капаците. Които бяха затворени с резе. И тя нямаше да махне резето. Никога.

София закри уста с ръка и започна да се смее.

— Смееш ли се?

— Да — отвърна тя, като едва си поемаше дъх.

Настъпи мълчание, после се чу заповед, изречена с нисък глас:

— Отвори капаците.

— Не мисля така.

— София!

— Моля? — Махна пренебрежително с ръка. — Какво има, сър рицарю? Наистина ли сте в безизходно положение?

— Отвори капаците!

— Мислех, че вие, рицарите, се обучавате в стратегия, не е ли така? Струва ми се, че трябваше да помислите за тази възможност, преди да предприемете обсада, о, велики воине.

И София отново се разсмя, превита на две, стиснала корема си. Чу го да ругае отвън.

— Не беше ли това точно тази дума, заради която каза, че ще бъда навеки прокълната?

Той повтори думата.

— Ами ако архиепископът те чуе? О, моля те, недей да учиш нашите дъщери на тази дума, сър. Може би нашите безполезни синове, но не дъщерите.

— Вече не се шегувам…

— Че кой се шегува? Аз съм напълно сериозна.

— Отвори проклетите капаци.

— Сбогом, сър рицарю! И ще ви пожелая лека нощ… адио. — Тя се прозя високо.

— София!

— О… хм! Прозявам се. Тия празненства много ме измориха.

— Когато сляза оттук, аз ще те изморя.

— Да не би да ме заплашваш? Заплашваш собствената си годеница? Та ти си галантен рицар. Къде остана рицарството ви, сър? Не сте ли чували нищо за рицарската любов?

Тя го чу да мърмори нещо, което й се стори като: „Ще ти дам аз на тебе една рицарска любов.“

— Кажи ми — запита София, — това още една заплаха ли беше?

— Отвори капаците.

— Не мога. Освен това, не му е сега времето. Защото, нали разбираш, аз си лягам.

Тя се обърна и затанцува из стаята, тананикайки си някаква весела мелодия, за да заглуши заплахите, проклятията и думкането по капаците.

Можеше да думка колкото си ще — цяла нощ.

Отметна завивката, изрита чехлите и се сгуши в леглото.

След минута стана, защото той викаше името й с висок глас и така силно блъскаше по капаците, че дори глухи не биха могли да заспят.

София отвори раклата в долния край на леглото и взе ненавистната си кутия за бродиране, пълна с мъчителни пособия като стоманени игли и остри ножици. За първи път се радваше, че имаше тази кутия при себе си. Започна да се рови в нея, измъкна една топка копринена основа за гоблен, отряза две малки парчета, сви ги и ги напъха в ушите си.

Наклони глава и се заслуша, думкането се чуваше приглушено, не по-силно от биенето на сърцето й.

Идеалното разрешение! Тананикайки, тя прибра кутията за бродиране и се сгуши в мекото си удобно легло. Само след няколко мига заспа с огромна доволна усмивка, изписана на лицето.

10

Една стара испанска поговорка, която Тобин бе чул някъде, гласеше, че водата е за биволите, а виното за кралете. Тя обаче не подхождаше особено за него, понеже бе пийнал доста от кралското вино предната нощ и сега усещаше как един впряг биволи тъпчат с копита из главата му.

Седеше в голямата зала очаквайки да закуси… или да умре, което се случи първо. Беше забил лакти в масата и притискаше длани към очите си, за да пропъди пулсиращата болка.

Помисли, че сигурно не само той страда. Бяха казали, че кралят няма да слезе. Архиепископът си замина още снощи, кандилкайки се на седлото! Баща му и повечето войници бяха в същото положение като него, чакаха с увесени глави да им донесат храна, от време на време пускаха по някой стон, но общо взето, пазеха благословена тишина.

Тобин тъкмо щеше да заспи, почти опрял лице на масата, когато баща му го ритна силно по прасеца. Той моментално вдигна глава. Премига, обърна се и се втренчи намръщено в баща си.

— За какво беше това?

— Лейди София.

Баща му кимна леко към входа на залата, където София бе застанала и го наблюдаваше с неразгадаемо изражение.

Тобин затвори очи. Струваше му огромни усилия.

Тя си затананика високо, докато се приближаваше към него, и острият звук се заби в ушите му.

Но традицията повеляваше той да стане при нейното появяване. И Тобин се опита, но трябваше да се опре с две ръце на масата, за да се оттласне, а после остана опрян на едната си ръка, за да не се залюлее.

— Добро утро! — каза тя с ярък, блестящ като слънцето глас, пронизителен като камбаните за утреня.

Застана до украсения с богата дърворезба стол, изчака за миг, после сграбчи ръчките на стола и го дръпна назад по тухления под, той изскърца и ужасният звук се заби в ушите на Тобин с непоносима острота.

Силна болка проряза замаяната му от вино глава, спусна се като светкавица през зъбите и спря в дъното на очните ябълки — пронизителна болка, сякаш някой бе забил кама в очите му. Той стисна зъби и челюстта му едва не се вцепени от усилието, но въпреки това не може да сдържи стона си.

Закри очи с ръка и наведе глава.

София се тръшна на стола толкова силно, че той изскърца, после се хвана за седалката и както беше седнала, го задърпа напред, от това краката му затропаха и заскърцаха непоносимо по пода.

Господи! Тобин се дръпна назад, присви се, внезапно замаян, хвана стола и го вдигна заедно с нея. Положи го извънредно леко точно пред масата.

— О, благодаря ви, сър — изрече София с меден гласец.

После махна нехайно с ръка и бутна калаената си чаша, тя се чукна в ръба на едно сребърно блюдо, а на него му прозвуча така, сякаш ковач бе ударил по наковалнята си. Тя направи още три такива движения и накрая Тобин се наведе през масата, сграбчи блюдото, обърна го с дъното нагоре и полека го постави на масата.

Сви се на стола си със затворени очи, но усещаше всичко. Особено силно усещаше болката.

Един слуга изправи чашата на София и я напълни, после понечи да напълни и тази на Тобин. Той тупна длан отгоре, поклати леко глава и изстена едва чуто.

Тя се обърна към него, сподавяйки една лукава усмивка.

— Какво? Няма ли вино днес, сър Тобин?

Той измърмори някаква ненужна забележка, че не бил жаден, а звукът на собствения му глас едва не проби ушите му.

— Аз пък съм жадна. — Тя пийна малко вино, после се обърна и се наведе напред, изричайки право в лицето му: — Направо ще умра от жажда. Я да видим колко съм изпила? — и тропна чашата точно под носа му.

Стомахът му се преобърна. Той избута чашата и се обърна точно когато един слуга слагаше пред него блюдо, пълно с храна.

Видът на храната накара стомаха му да се преобърне няколко пъти като ловък акробат.

— Не ви ли се яде, сър? — запита София със сладък глас. — Я помиришете само… може би цял месец са приготвяли това вкусно нещо. — Тя даде знак на слугата да вдигне подноса. — Това е възхитителен деликатес, поръчах го специално за вас.

Той се изправи така рязко, че столът му падна назад. Облегалката се удари в пода. Чу как хората му изстенаха в един глас, но не ги виждаше, защото пред очите му имаше някаква зелена мъгла, притисна ръка към устата си и опипом се отправи към вратата.

— Знаеш ли, Едит, че думата „булка“ идва от стара дума, с която са наричали готвачките. — София седеше под огромното ябълково дърво, опряла гръб на ствола и прегърнала колене. Вгледа се в изоставеното птиче гнездо. — Готвачка! — и изфуча недоволно. — Отвратително, нали?

— Не мисля, че е отвратително.

— То е защото искаш да се омъжиш. А аз не искам.

— Мисля, че тогава, когато представяха мистериите, ти искаше да се омъжиш за сър Тобин. Но просто не знаеше кой е той.

— Може би. Само че това беше, преди да опозная истинската му подла природа.

— Той направи глупава грешка.

— А онзи облог беше жесток.

— Но и ти допусна грешки. Помисли си как се отнесе към лорд Джефри и онзи испански принц. Не се държа добре, Софи. Не можеш ли да простиш на сър Тобин?

— Той няма достатъчно ум да поиска прошка — отвърна София разгневена, защото този недодялан простак дори не се бе сетил да й се извини. — Защо да искам да се омъжвам за някого, който има такива надменни обноски и освен това е пияница?

— Не е пияница и ти добре го знаеш.

— Трябваше да го видиш как висеше отвън на кулата онази нощ.

— Празнуваше годежа ви и пийна малко повече. — Едит замълча със замечтан, далечен поглед. — На мен би ми харесало някой мъж да рискува живота си и да се покатери на въже по кулата за мене. Колко романтично е това.

София се изсмя сухо.

— Подбудите му не бяха романтични. Сигурна съм, че не е мислел за мене, когато се е катерил по кулата, а само за себе си и за това, което той е искал. В действителност бих се обзаложила, че е мислел не с главата си, а с нещо съвсем друго.

— Е, май говориш глупости. Защо ще се катери по кулата, ако вътре няма никого? Естествено, че го е направил заради тебе. А и с какво друго би могъл да мисли? Имаме си само главата, за да мислим с нея.

София поклати глава и очерта с крак един кръг в праха под дървото.

— Няма значение.

Едит вдигна очи.

— Ти разбра ли по какъв начин е слязъл долу?

— Според дежурния страж, който го е наблюдавал, той си е измъкнал ръцете от туниката, предполагам, че му е отнело известно време, и после се е спуснал по въжето. Когато се събудих, туниката все още беше прищипана между капаците. Не посмях да ги отворя, защото той можеше още да е там, но след като се облякох, слязох долу и проверих отвън. — София се ухили широко. — Туниката си висеше там, все едно някой е развял синьо-бял флаг, че се предава.

Тя доволно скръсти ръце и се засмя дяволито.

— Със сигурност преживях един от най-хубавите моменти в живота си, когато затръшнах ония капаци. Освен момента, когато казах на прислугата в кухнята, че сър Тобин има нужда да закуси тази сутрин с малко вкиснати змиорки.

— Знаеш ли какво? — поклати глава Едит. — Мисля, че никога преди не съм виждала човек да позеленява. А той беше станал зелен като зелев лист.

— И аз го видях.

— Малко ми дожаля за сър Тобин.

— Дожаляло ти е за него? След всичко, което ми е направил? Та нали си ми приятелка?

— Точно затова го съжалих. Ти ще продължиш да го караш да си плаща за грешките. Тогава може би той трябва да се потруди и да не се прави на такъв глупак, за да не му се наложи да плаща много.

Едит се обърна към София и я изгледа продължително.

— Наистина си влюбена в него, нали?

София не побърза да отговори, само затвори очи.

— Не искам да съм.

— Но си.

София се обърна към приятелката си.

— Не го разбирам. — Гласът й бе станал тих и сериозен.

— Какво не разбираш?

Тя сведе поглед към сключените си пръсти.

— Защо прави всичко, което прави.

— Той е един горделив младеж и винаги е бил такъв, е, може би не много горделив. Брат ми казва, че граф Мерик го е направил такъв. — Едит млъкна за миг и добави: — Той много прилича на тебе, струва ми се, че му харесва да прави нещата така, както му се иска. Упорит е и е преизпълнен с гордост.

— Това ли мислиш за мене? Че съм упорита и горделива?

— Софи, ти си сестрата, която никога не съм имала. Обичам те. Но трябва да си признаеш, че понякога си… доста непреклонна.

— Да. И се гордея с това. Никога няма да отстъпя. Харесва ми да имам собствено мнение.

— Знам. И понякога си пожелавам да правя това, което ти правиш. Иска ми се да можех да съм като тебе. Но не мога. Аз отстъпвам.

— Не, не! Ти не си слаба, Едит. Имаш нежна, любяща природа и всеки те обича.

— Да, но в някоя пълна зала аз изчезвам. А ти никога не можеш да се скриеш, Софи. Когато влезеш някъде, всички го разбират.

— А сър Тобин? Не съм сигурна.

— Той няма очи за друга, освен за тебе. Просто ти си толкова заета да гледаш къде ли не, само не и към него, та не можеш да видиш това.

— Все още не мога да разбера защо постъпва така.

— В повечето случаи реагира на твоите действия. С тебе никак не е лесно, Софи. Ти си го знаеш. Караш хората да се стремят да се приближат към тебе, сякаш трябва да ти докажат, че се интересуват наистина от тебе. Че са достойни. Само виж какво правиш с краля.

София я изгледа с леко свити вежди. Думите й не й харесаха.

— Май днес ти си проницателната.

— Аз съм ти приятелка. Просто ти казвам истината. Би ли искала да те излъжа?

— Както направи за годежния празник ли?

— Не излъгах. — Едит прехапа устни. — Не съвсем. Кралицата ме накара да се закълна, че няма да кажа нищо.

— Дори да ми беше казала, не съм сигурна, че щеше да има значение. — София се изправи и изтупа праха от полата си и от ръцете си. — Ето защо ти простих.

Настана замислено мълчание. София се хвана за един ниско надвиснал клон и се загледа нанякъде, виждайки пред замисления си взор само въпросите, на които нямаше отговор. Въздъхна. Може би никога нямаше да разбере защо той се бе съгласил да се ожени за нея.

— Защо са тия огромни въздишки?

— Защото още не мога да разбера този годеж. Защо избра мене? — И тя погледна приятелката си. — Защо иска да се ожени за мене?

— София почти всеки млад рицар в кралството е искал да се ожени за тебе в един или друг момент. И трябва ли да питаш защо? Ти си толкова красива, само се погледни!

Да се погледне! Да, да погледне външността си. Но може ли някой да види какво се крие зад нея? София продължи да се взира надалече, стиснала клона. За миг й се стори, че ще се разплаче. Чувстваше как сълзите напират в очите й и ридания стискат гърлото й.

— Звънят за вечерня. Трябва да намеря Алебардите.

София изпъшка.

— Толкова съжалявам.

— О, недей. Те ще ме научат на всичко, което трябва да знам, за да управлявам замъка. Днес трябва да се науча да разчесвам вълна.

София се запита дали годеникът на Едит изобщо ще се върне, за да се ожени за нея. Но не каза нищо, защото знаеше, че Едит също се притеснява, макар че се опитваше да го скрие.

Едит се обърна и тръгна. Направи няколко крачки, но изведнъж спря и се извърна към София.

— Ако искаш да разбереш защо сър Тобин иска да се ожени за тебе, защо просто не го попиташ?

11

Последното, което Тобин очакваше, беше съобщение от София. Той мислеше, че тя ще продължи да го избягва, както и преди, стори му се, че вече е изчерпала капризите си и му е причинила достатъчно болка за един ден. Но тя бе пратила прислужничка със съобщение до един от неговите оръженосци, който дотича от конюшнята, където се занимаваше с любимия кон на Тобин.

Тобин го изслуша мълчаливо и вдигна очи от сабята, която лъскаше в момента.

— Тя иска да се срещна с нея в параклиса?

Продължи невъзмутимо да лъска сабята.

— Да, сър.

— Кога?

— Преди предсънята молитва.

— Странно… — измърмори той, прокарвайки парцала по плоската страна на сабята.

Метна парцала на рамо, после потърка замислено с длан наболата си брада, питайки се какво ли е замислила София сега.

Без да каже нищо, вдигна сабята пред себе си, лъч светлина падна върху нея и проблесна ярко — с нея би могъл да ослепи всеки противник, пред когото се изправи, с изключение може би на годеницата си. Без да бърза, Тобин провери острието, прокара палец по него, мъчейки се да предположи за какво ли го вика София. Накрая се предаде, изправи се и с рязко движение пъхна сабята в ножницата.

— Кажи на лейди София, че ще се срещна с нея сега, и то не в параклиса, а в беседката.

Оръженосецът го загледа смаяно.

— Какво има? Да не ми е поникнала още една глава?

Момъкът смотолеви нещо.

— Говори по-ясно, момче. Не те разбирам.

— Няма ли да се срещнете с нея тогава, когато тя иска? Лейди Клио казва, че рицарят отговаря на желанието на своята дама със свободно и щастливо сърце.

Тобин се изсмя сухо.

— Ами граф Мерик прави ли така с лейди Клио? Следва ли я навсякъде като полудял от любов глухар, готов да угоди и на най-малкия й каприз? Не съм го виждал да прави такива неща. Спомни си какво беше положението, когато Мерик за пръв път дойде в Камроуз.

Момчето примигна.

— Да, работите не бяха спокойни.

— Разбери това — изправи се Тобин пред него. — Жените са толкова различни една от друга, колкото са оръжията. Има боздугани, пики, саби, брадви, копия и лъкове. Лейди Клио по-скоро прилича на сабя. Ясно я виждаш, когато се приближава към теб. Но моята лейди София е по-опасна. С нея трябва да си пазиш гърба. Тя е като лък, насочен към тебе от някое високо дърво. Не виждаш какво се доближава, докато не стане твърде късно. И се озоваваш пронизан.

Тобин прекоси стаята, отиде до легена и започна да мие ръцете си от мазнината.

— Неприятното е — продължи той, — че ние, мъжете, имаме нужда от жените също толкова, колкото от оръжията си, както имаме нужда и от конете и броните си. Но странната истина е, че е по-добре да престанеш да обичаш сабята, бронята и коня си, преди да отдадеш сърцето си на жена.

Той избърса ръце и се обърна към оръженосеца.

— Колкото до моята лейди, ако се държа кавалерски, тя ще превърне живота ми в ад. Сега върви и направи каквото ти казах.

Тобин хвърли кърпата настрана и когато вдигна очи, видя, че оръженосецът вече е излязъл.

— В двора? — София се извърна рязко и се вгледа в оръженосеца на Тобин. — Сега?

Момчето стоеше на вратата, пристъпвайки нервно с големите си крака, и я наблюдаваше внимателно сякаш, очакваше всеки момент тя да изтегли оръжие и да го накълца на парченца.

София се заразхожда из стаята. Това не влизаше в плановете й. Защо Тобин постъпва така? Спря на място, кръстоса ръце на гърдите си и нетърпеливо тропна с крак. А сега какво?

Вирна брадичка и каза:

— Кажи на господаря си, че не мога да дойда сега. Имам много работа. — И махна с ръка. — Кажи му, че ще свърша след малко, да кажем, след два часа. Тогава ще се срещнем. При кладенеца до източната стена.

— Да, милейди. — Момъкът леко се поклони и се отдалечи. София се тръшна на леглото и подпря брадичка в юмрука си.

Цели два часа. Какво, за бога, ще прави тя цели два часа?

— В конюшнята след вечернята? Наистина ли мисли, че ще ида да се срещна с него в конюшнята?

София се облегна назад на стола, седнала до прозореца на приемната, и се загледа в оръженосеца.

Алебардите бяха слезли до склада да донесат една кошница прясно остригана и изпрана вълна. Едит седеше близо до нея и с изострено внимание разчесваше едно повесмо вълна с голям гребен за разчесване. София бе седнала в удобния стол и уверено предеше с малкото си вретено.

Оръженосецът отмахна кичур влажна коса от очите си, поизправи рамене и зае малко по-уверена стойка.

— Да, милейди. Той трябва да се погрижи за коня си. Моли… не… ъ-ъ-ъ… по-скоро иска, не, и това не е така… — и той се заплете окончателно.

Накрая вдигна объркан очи.

— Сър Тобин каза, че можете да се срещнете с него там.

— О, така ли?

— Да.

— Аз също си имам планове и задължения.

— Софи — предупреди я шепнешком Едит.

София й отвърна също шепнешком:

— Знам какво правя.

Обърна се към момчето, чиято плоска вълнена шапка бе кацнала накриво върху разрошената му коса.

— Кажи на сър Тобин, че не мога да се срещна с него на следобеднята. Тогава ще имам работа. Може да му кажеш, че ще го чакам преди вечернята, да кажем, един час преди нея. Ще се срещнем… — замълча, извърна се, прехапа устни, а в това време Едит й замаха сърдито, протестирайки, но София не й обърна внимание и продължи: — Ще се срещнем на входа на зеленчуковата градина близо до кухнята.

Момъкът кимна и приведе рамене.

— Да, милейди — отговори с въздишка. — Ще му кажа. — Бавно се обърна и излезе от стаята.

— Играеш си с огъня. Иди се срещни с него, където той иска.

— Няма. Той упорства.

— А ти не упорстваш ли?

София махна сърдито с ръка.

— Няма значение. Всички знаят, че съм упорита. Освен това, моя беше идеята да се срещнем. Аз трябва да кажа къде и кога.

Тя остави настрана хурката и вретеното, стана и прекрачи купчината изпредена вълна. Насочи се към прозореца, подпря ръце на перваза и зачака оръженосецът да излезе от вратата. Загледа го как се насочва тичешком към конюшнята и перото на шапката му подскача при всяка стъпка.

— Конюшнята преди следобедня — измърмори тя. — Уф! Той за каква ме мисли… за някоя млекарка ли?

— При западната стена преди вечерня?

Тобин тръсна глава и се загледа в подковата на коня. Взе специалното шило и започна да чисти подковата и копитото, докато не остана заседнало никакво камъче, нищо, което да кара коня му да куца.

Надигна се, прокара ръка по крака на коня, търсейки евентуални подутини и схванати мускули. Не откри нищо.

Изправи се в цял ръст.

— Пред ковачницата един час след следобедня.

— Но, сър…

— Просто й предай съобщението.

Тобин се обърна и излезе от конюшнята.

Не мина много време и целият замък разбра какво става. Някои излязоха в двора, за да пресрещнат горкия объркан оръженосец с парче сирене или чаша бира, докато той сновеше напред-назад, катерейки се по стълбите на кулата и слизайки само след минута.

На смрачаване оръженосецът припадна от изтощение и се строполи насред двора с подгизнала от пот туника и пречупено перо на шапката. Хората на сър Тобин го отнесоха в една стая, измиха го със студена вода и му дадоха да вечеря една сочна говежда пържола и обилно количество от най-хубавото френско вино на краля.

Не след дълго крал Едуард повика сър Тобин в соколарната. В същото време кралица Елинър призова лейди София да се яви пред нея в същата тази соколарна. Едуард и Елинър стояха един до друг на входа, чакайки търпеливо сър Тобин, който се приближаваше от запад, и лейди София, която идваше от изток. И двамата спряха внезапно, когато зърнаха кралската двойка.

Едуард ги прониза с черен поглед и изрече:

— Вие двамата имате среща тук в соколарната… — замълча за миг и се чу камбаната за вечерня. — А, да, за вечерня. — И се обърна към Елинър: — Да се оттеглим, скъпа, и да оставим тези две влюбени птичета да си гукат.

— Да, сир — изрече с усмивка Елинър, полагайки пръсти върху ръката на краля. — Може би трябваше да ги повикаме в гълъбарника — там се гука още по-добре.

— Така ли мислите? Хм. На мен ми се струва, че тук могат до насита да се кълват един друг. — Едуард вдигна дългата си ръка и стисна пръсти в юмрук, както правеше винаги, когато трябваше да спечели някоя битка. И извика така, че всички да го чуят: — Нека да хвърчи перушина!

И кралят и кралицата излязоха.

12

Тобин се почувства така, сякаш всеки момент щеше да се изправи срещу враг на бойното поле. Усещаше същото напрежение във въздуха. Тя стоеше пред него, без да се помръдва. И бе стиснала здраво челюсти. Единствените звуци наоколо им бяха шумоленето и пърхането на кафезите с ловни соколи на краля. Няколко перца излетяха от близкия кафез и леко се приземиха на мръсния под. Чу се остър пронизителен птичи крясък. Но никакъв звук, издаден от човешко гърло.

Въздухът се сгъсти и натежа, все едно щеше всеки момент да завали дъжд или сняг. Тя изглеждаше като замръзнала, опряла ръка на каменната рамка на вратата, с вцепенено изражение като мраморна статуя. Единственото движение, което се забелязваше по нея, беше лекото повдигане и спадане на гърдите.

Днес цял ден Тобин се бе борил с нея — с тази жена, която бе избрал да стане негова съпруга, с тази, чиято ръка се бе наложило да спечели, служейки на краля. Но като я погледна така застанала пред него, си припомни мразовитите нощи в северните походи, когато дъждът, снегът и ледът вцепеняваха полугладните бойци… сега всичко му се стори отдавна отминало и той знаеше, че си е струвало.

Тя беше красавица. Невероятна за очите на всеки мъж и жив ад за ума и тялото му. Колкото пъти спреше поглед на нея, подтикнат от някаква странна нужда, толкова пъти осъзнаваше защо всеки млад благородник в кралството бе искал да я има за съпруга. Разбираше защо всички биваха покрусени, когато тя покажеше, че не иска да има нищо общо с тях. Разбираше защо така отчаяно се стремяха към нея. Разбираше гнева и нуждата да й отмъстят заради поруганата си гордост.

Но след като две дълги години се бе подчинявал на прищевките на Едуард, той бе успял там, където те се бяха провалили. Тя беше негова. Годежът бе подписан и благословен от църквата и оттук нататък само смъртта можеше да разруши този съюз между краля и неговия баща. А това никога нямаше да се случи.

Тя стоеше пред него, отчаяно опитвайки се да изобрази безгрижие, но това не й се отдаваше. Мъчеше се да си придаде вид на недоволна. Той едва не се изсмя, защото не беше сигурен кой от кого трябва да е недоволен днес. Накрая реши, че достатъчно я е измъчил за един ден, затова пръв проговори.

— Искаше да ме видиш.

Тя не отвори уста, а продължи да стои там, вече, без да изглежда сърдита или нацупена, а само малко объркана, сякаш току-що се е събудила и не знае къде се намира. Това нейно лице, тази уязвима страна от нея, която досега Тобин не бе познавал, го накара да отстъпи.

Той бавно скъси разстоянието помежду им, приближавайки се към нея така, както се доближаваше до най-дивите коне в конюшните на Де Клеър. Заговори меко, с примирителен тон. Не каза нищо друго, само повтори няколко пъти името й.

Тя се обърна и го загледа с дивните си пурпурни очи, нежните й устни се открехнаха, сякаш го очакваха. В този момент той искаше само едно — да я обгърне и да я прегръща, докато и двамата не почувстват нужда от нещо повече, отколкото само да докосват устните си и да се наслаждават на близостта си.

Леко прокара показалец по линията на челюстта й нагоре до меката долна повърхност на ухото, край което се къдреха нежни черни кичурчета коса.

Наведе глава и доближи устни до нейните. Господи, колко я искаше. Когато устните им се докоснаха, тя премига, сякаш едва сега го бе забелязала.

И внезапно го отблъсна.

— Недей!

Гласът й се извиси в остър писък, сякаш бе изплашена. Но София Хауърд не беше девойка, която лесно се плаши, затова той не обърна внимание на думите й.

Тя бързо се съвзе.

— Трябва да поговорим — продължи вече с по-спокоен глас.

Той се изсмя остро.

— Ако сме дошли да си говорим, значи и двамата имаме какво да си кажем. Не знам защо ме повика тук.

Тя измърмори нещо неясно.

— Не те чувам, София. Погледни ме.

Тя го изгледа и присви очи, сякаш го обвиняваше, че не може да намери думите, от които има нужда.

— Исках да ти питам нещо.

— Какво?

София изправи рамене и вдигна царствено брадичка.

— Защо поиска да се ожениш за мен?

Значи за това била цялата работа. Той се запита какво ли ще направи тя, ако й каже истината: че я иска, защото е невиждана красавица, защото всички мъже, които познава, също я искат, защото е живо предизвикателство, а той обича предизвикателствата, и защото поради някаква причина, която така и не може да обясни, още първия път, щом я е видял, е решил, че е бъде негова.

Ако я излъже и й се врече във вечна любов, ако се направи на омаян от любов глупак, тя ще използва този обет срещу него и няма да го остави на мира. А София не беше противник, на когото умният боец би отстъпил дори една педя терен.

Тук ставаше въпрос за гордост, както винаги в отношенията помежду им. Тя и без това имаше високо мнение за себе си. А той бе решил да не раздухва това чувство. Затова се облегна на един стълб, кръстоса ръце и я загледа.

Тя зачака отговора му, докато той се мъчеше да го формулира възможно най-добре.

— Чакам.

— Виждам.

— Да не ми готвиш сега някаква лъжа? Затова ли се колебаеш?

— Не. Ще ти кажа. Ти притежаваш много земи и богатства, София. И благодарение на всичките ти номера в последните няколко години кралят много искаше да те омъжи.

Тя стоеше срещу него с абсолютно безизразна физиономия.

— Така, както аз виждам нещата, ако аз не се оженя за тебе, никой няма да се ожени.

Тя си пое дълбоко дъх с остро изсъскване.

— Трябва да си признаеш, че положи достатъчно старания да прогониш всички възможни ухажори. И ако аз не се бях пожертвал, тогава…

— Ти си се пожертвал? — София пребледня и само след миг лицето и шията й се наляха с гъста червенина.

— Знаеш какво искам да кажа. Някой трябваше да го направи, иначе животът в кралството щеше да се превърне в същински ад. Всеки път, когато ти отблъскваше някой кандидат, Едуард увеличаваше данъците на васалите си, за да може да добави още злато към твоята зестра. Истината е, че никой от нас не може да си позволи това. А пък и защо да не те искам? Като се има предвид голямата ти зестра, мога да се примиря почти с всичко, дори с една разглезена жена, свикнала да прави само пакости.

Тя бе станала пурпурночервена и едва дишаше.

— Такива пакости като свинските мехури, пълни с вода, или жабите в леглото ми. — Той се отдели от стълба и протегна ръка. — И преди да кажеш нещо, знам, че си платила на момчето от конюшнята да ми пъхне жабите в леглото.

Тя беше толкова сърдита, че сама би могла да бълва жаби. За миг той се запита дали в желанието си да сломи нейното упорство не е попрекалил.

— Свърши ли? — изрече тя остро.

Бе изправила сковано рамене, стиснала пръсти пред себе си, с побелели, безкръвни кокалчета.

— Смятам, че достатъчно добре обясних подбудите си.

— Хубаво.

Тя се обърна и се отдалечи от него.

С високо вдигната глава и равномерни стъпки. Той я загледа и се възхити на самообладанието, с което тя прекоси двора и потъна във входа на кулата, който водеше към стълбите за горния етаж.

Само за миг — докато още усещаше тихото й самообладание край себе си, в същия миг, когато луната се подаде над източната стена, извисявайки се като блестящите сърпове, с които селяните изтръгваха класовете жито от земята, — той се попита дали не е допуснал грешка.

Тя бе допуснала грешка. Беше си позволила да повярва, че някой може да я обича. И докато се отдалечаваше от него с високо вдигната глава и сухи очи, София осъзна, че това е най-трудното, което някога бе правила.

Глупачка! Глупачка! Така крещеше разумът й с всяка следваща стъпка.

Устните й започнаха да треперят и тя силно ги стисна. Влага се надигна в очите й и започна да пари под клепачите. Тя преглътна сълзите и пое бавно по стълбите, изкачвайки ги една по една, докато най-накрая се озова в стаята си, където свещите все още не бяха запалени и мрачината се спотайваше вече в ъглите.

След миг се хвърли на леглото си зарови лице в длани и заплака. Той не я искаше. Искаше само кралят да е спокоен и той самият да се докопа до зестрата й.

София захлипа така силно, че дъхът й секна. Плачеше за всичко, за което досега не бе плакала. Плачеше за всичко, което бе загубила. Плачеше, защото изобщо се бе осмелила да повярва, че на света има нещо толкова хубаво като любовта. Плачеше, защото в нея не бе останало нищо друго, освен цял кладенец сълзи.

Мина много време, преди да успее да стане от леглото. Луната се бе издигнала като тънък блестящ сърп в черното нощно небе. Тя сведе поглед засрамена, защото разбра истината: Не е достойна никой да я обича. Баща й не бе могъл да я обича. Тобин също.

Всички кандидати за ръката й я бяха искали само заради нейната външност — едва сега го осъзнаваше. Но всички се бяха провалили, не бяха могли да й докажат, че искат от нея нещо повече от външната й красота, за да се гордеят с нея така, както воините се гордеят с оръжията си. Тя беше притежание. Украшение.

И толкова глупаво бе пренебрегнала единствения урок, който така рано бе научила в живота си, единствения, който бе научила от баща си.

В отчаяната си нужда да накара Тобин де Клеър да я обича тя бе забравила, че не може да си позволи да има нужда от каквото и да било. Особено от нещата, които не би могла да има.

Не бе имала баща и майка, не можеше да има нужда от тях. Не бе имала любов, не й бе позволено да изпитва нужда и от любов.

Бяха я изоставили съвсем млада и тогава тя бе разбрала, че трябва да умее да контролира всичко. Но бе забравила. Бе забравила защо се е държала винаги настрана от всички, които се правеха, че искат да й помогнат. Горчивата истина беше, че нямаше кой друг да й помогне, освен самата нея.

Тя започна отново да хлипа, изплаквайки мъката си от всички глупаво пропилени мигове, когато бе мечтала, че животът й може да стане по-различен. Не можеше да се надява на друг, освен на себе си. Не можеше, защото всички други щяха да я изоставят.

Отправи се към масата, запали свещта и я извади от железния свещник. На масата стоеше полирано метално огледало, в което всяка сутрин се оглеждаше, за да види в какво състояние е косата й. Наведе се и се вгледа в отражението си, видя как сълзите къпят по лицето й, видя подутите си устни и зачервените си очи, петната по лицето от тези сълзи, които не трябваше да пролее.

Изтри ги и отново погледна лицето си, лицето, което всички твърдяха, че е безупречно красиво. Лицето, заради което хората я гледаха.

Остана дълго време взряна в огледалото, после го захвърли в другия ъгъл на стаята. То се удари в каменната стена със силно издрънчаване.

Красотата нямаше никаква цена. Тя не бе успяла да й спечели майка. Красотата не бе задържала баща й при нея. Не бе го накарала нито да я обича, нито да я цени. Красотата й бе създавала само неприятности.

София се изправи, отиде в другия ъгъл на стаята, наведе се и вдигна огледалото, после се насочи към раклата до леглото си и извади кошничката с бродерия. Взе малките ножички във форма на лебед, върна се при масата и подпря огледалото на стената.

Дълго гледа отражението си. После взе ножичките и извади малката кама от колана си. Погледна ги, питайки се кое ще нанесе повече щети. Взе камата и я вдигна към лицето си.

Погледна се в огледалото, стиснала камата. Сълзи потекоха от очите й и замъглиха отражението. Тя сграбчи голям кичур коса и го отряза. После сграбчи друг и го отряза, след това още един, дългата й черна коса започна да пада на купчини около нея на пода.

Когато свърши, остави камата на масата и започна да реже остатъка от косата си с ножичките, докато по главата й останаха да стърчат само снопчета, наподобяващи зъберите на западната стена.

Тогава София стана, взе една кожена торба, която висеше на куката наблизо, и натъпка вътре всичките отрязани кичури коса, а после върза здраво вървите на торбата. Легна на леглото, сви се на топка и притисна отчаяно рамене с дланите си. Очите й бяха уморени и пареха от пролетите сълзи. Затвори ги и след миг заспа.

Бе минало доста време от следобеднята на следващия ден, когато Парсин, капитанът на войниците на Тобин, го откри в конюшнята, където конят му дъвчеше доволно сеното и вече не показваше никакви признаци на куцане.

— Сър!

Тобин се обърна.

— Да?

Мъжът му подаде кафява кожена торба.

— Казаха ми, че това е ваше.

— Мое? — вдигна вежди Тобин. — Откъде го взе?

— Рано сутринта, като излизахме на лов, един слуга дотича при мене и ми каза, че сте търсили това. Помоли ме да ви го предам.

Тобин не бе търсил нищо. Погледна торбата, премери тежестта й, опита се да разбере дали не е някаква измама. Знаеше историята за един човек, на когото дали някаква торба, казали му, че е подарък, а вътре имало змия. Но му се стори, че тук няма змия. Пусна я на земята, коленичи и развърза вървите. Надникна и видя нещо черно.

Смръщи вежди и обърна торбата.

Купчини блестящи черни кичури, черната коса на София изпадна на жълтата слама на пода.

Той я загледа смаян, после се изправи и изруга яростно. След секунда се обърна и тресна с юмрук дървената стена.

Капитанът трепна.

Тобин се извъртя рязко към него.

— Какъв слуга? Къде?

— Не го познавам, сър, носеше червена шапка. Лицето му беше черно и изцапано. Беше с вълнена туника, кафява…

— Накъде отиде тя?

— Не знам. Не… — и замълча стреснато. — Тя?

— Да, този слуга е бил моята годеница.

Парсин го изгледа жално.

— Не знаех, че е тя. Аз…

Тобин вдигна глава.

— Не си виновен. Но я си помисли. Какво друго видя?

— Повече не я видях, след като изтича навън през портата. — Тобин мълчеше. — Той, искам да кажа, тя излезе от замъка почти едновременно с каруците за храна.

Тобин поклати глава. Беше късно следобед и София имаше почти цял ден преднина. Излезе от конюшнята, сипейки яростни проклятия, в които се примесваха думите „жена“, „коса“, „инат“ и „глупачка“. Дългите му крака сякаш изяждаха разстоянието, докато вървеше, стиснал юмруци, към покоите на краля, за да съобщи на Едуард какви глупости е направила сега София.

Някъде далече, близо до Кентърбъри, на няколко мили от Лийдс, един млад тъмнокос момък с червена шапка и груби вълнени дрехи, със зацапано от пепел лице се присъедини към един керван жонгльори и клоуни, тръгнали към Лондон.

13

Следващите дни бяха цяло приключение за София. Тя пътуваше с малка трупа актьори, водена от любезен млад мъж, чиято коса имаше цвета на медните пенита, спечелени от представленията му. Беше жонгльор, казваше се Алън от Уизбъри и успяваше да очарова зрителите, да ги накара да плачат и да се смеят. С него пътуваше бащата на жена му Бърнард, масивен мъж, който ходеше по въже и изпълняваше акробатични номера, а освен това представяше и една огромна танцуваща мечка на име Сатана.

Друг член на групата беше Миранда, жената на Алън и дъщеря на Бърнард, която врачуваше, но също можеше да ходи по въже, независимо на каква височина е от земята, освен нея в трупата бяха още и шестгодишните й дъщери близначки Мод и Матилда. Те си приличаха ужасно много и правеха забележителни скокове и превъртания, подпомагани от баща си и дядо си.

Никой не знаеше, че София не е момчето, за което се представя. За тях тя беше едно сираче — а това си бе чистата истина, скитниче — което също беше истина, и разказвач на причудливи истории… София предполагаше, че винаги е била много добра лъжкиня.

Животът в замъците на краля я бе научил на много неща за мъжете, защото около нея винаги бе имало много мъже, които да наблюдава. Отрано бе разбрала, че мъжете обичат да ругаят и да плюят. Освен това обичат и да се хвалят дори и за най-малките си преживелици, обичат и да си подмятат различни неприлични шеги. Бе чувала слугите да си разправят как са наблюдавали слугините да се къпят в реката или как са гледали забавленията на началника на конюшнята с готвачката. С една дума, да бъдеш мъж според нея означаваше да бъдеш възможно най-груб и безцеремонен.

Не й беше трудно да се прави на мъж сега, когато имаше нужда от нова самоличност. Една нощ успя да гаврътне цяла огромна халба бира и да се оригне шест пъти последователно, пеейки някаква неприлична песничка.

Когато стигнаха до Лондон, се наложи да прекосят Темза с лодка и попаднаха в един пренаселен квартал, който София не бе виждала никога преди. Тълпата, която гъмжеше из тесните улички, сякаш никога не заспиваше. Покривите на къщите и кръчмите бяха толкова овехтели, че тя със собствените си очи видя как две такива сгради се подпалиха само от искри, донесени от лекия ветрец. Кучетата се мотаеха в краката на хората, деца крещяха, предлагайки различни стоки, крадците можеха да отмъкнат кесията на всеки минувач също толкова лесно, колкото и убийците можеха да му прережат гърлото.

Но за София, която имаше закрилата на жонгльорите, всичко това бе едно ново приключение и тя не виждаше опасността, а само една друга, очарователно греховна страна на живота, за която не бе и подозирала.

За нейно огромно удоволствие Алън я научи да жонглира още първата вечер, когато се присъедини към тях. Тя се усъвършенстваше всеки ден, поне така си мислеше, докато накрая вече започна да изпълнява номерата си, без да изплезва език от усърдие.

София застана на ъгъла пред малка групичка зрители и заподмята три червени дървени топки, балансирайки на малка греда.

— Браво, Нед! — викна й Алън, докато обикаляше с широкополата си шапка, в която валяха монети.

Тя бе казала на Алън и на другите от трупата, че се казва Едуард — една лъжа, която доста я развесели, защото беше сигурна, че кралят най-вероятно е накарал вече да я издирват.

Справяше се доста добре с играта. Звънчетата на обувките й дрънчаха, тя се чувстваше достатъчно уверена и реши да прибави към трите топки още една.

Тогава нещо я удари. Силно. Блъсна се право в краката й. Тя отхвръкна настрана и се пльосна по лице на калдъръма. Пое си дъх, но вдиша само кал и мръсотия и изобщо всичко, каквото се бе озовало под носа й.

Замаяна от внезапната болка, дочу как насъбралите се кикотят, освен това долови и странен сумтящ звук.

Някой я буташе по ухото.

Тя разтърси глава и камъчетата около нея се разхвърчаха. Плю веднъж и погледна.

Взираше се в зурлата на огромно прасе, точно то сумтеше пред лицето й, после притисна студената си влажна зурла към окаляната й буза, сякаш я целуваше. Хората се запревиваха от смях.

— Махай се, дебела свиня такава!

И се изправи сърдито, докато хората наоколо продължаваха да грухтят от смях. В шапката на Алън заваляха още пенита, повече, отколкото се бяха събрали по време на умелото й жонглиране, и това я натъжи и ядоса безкрайно много.

Тялото й бе натъртено, но гордостта й бе понесла несравнимо по-тежък удар. Наистина искаше да прибави и четвъртата топка към номера си. Обърна се намръщено и загледа прасето, което се отдалечаваше с невинен свински тръс към стадото свине, завиращи се безгрижно под каруците.

Алън се приближи към нея и й подаде ръка.

— Трябваше да те предупредя за свинете. Селско момче като тебе не знае каква напаст са те по улиците на Лондон. На всеки ъгъл се срещат.

Тя огледа намръщено изкаляните си дрехи.

— Исках да жонглирам с четири топки.

Алън се засмя, обгърна я през раменете и я потупа приятелски.

— Не се цупи. Довечера заминаваме за Хиърфорд. Там ще опиташ номера с четирите топки.

София се огледа недоволно — цялата бе изплескана с кал. Предаде се и примирено напъха дървените топки в торбата, увиснала на гърба й, а после тръгна към мястото, където бяха спрели фургоните и където тълпа деца се трупаха около клетката на мечката, опитвайки се да я накарат да заръмжи, като я мушкаха с пръчки.

Сатана беше глупаво име за танцуваща мечка, като се има предвид колко миролюбива беше всъщност. В повечето случаи Сатана дори не ръмжеше, но пък и отказваше да танцува. Бърнард го бе откраднал още като малко мече, когато майка му била убита в едно от обичайните забавления на тълпата — насъскване на мастифи срещу вързана на верига мечка.

Късно същата вечер трупата напусна Лондон с дългия си фургон с огромни врати и малки, закрити със завеси прозорчета. Друг фургон с навес от платно бе предназначен за клетката на Сатана, снабдена с колела, която Бърнард прекара във фургона, докато животното спеше. София заспа в дългия фургон, който се друсаше и скърцаше по пътя, излизащ от Лондон. Зад гърба й оставаше и столицата, и всичко, което досега беше познавала.

В Лийдс настъпи истински ад. Крал Едуард бе така вбесен, че искаше да обяви награда за главата на София. Каза, че по този начин цялата страна ще тръгне да я търси и ще я намери, преди да се е забъркала в някоя смъртоносна бъркотия. Тази идея му харесваше, защото щяха да я върнат след броени дни и тогава лично той щеше да я убие със собствените си ръце.

Кралицата обаче не му позволи да обяви награда за нея и го накара да разбере, че тъкмо това сериозно би изложило на риск сигурността на София.

Тобин обяви, че тъй като годежът е законно сключен, сега отговорността за нея се пада на него. И само на него. Закле се в сабята си, че ще я намери и ще я докара обратно.

Едуард и Елинър скоро трябваше да заминат за замъка Камроуз в Уелс, където трябваше да присъстват на кръщаването на поредния син на граф Мерик, кръщелника на Едуард. Това бе добре дошло за Тобин, защото предпочиташе сам да търси София, придружен единствено от своите хора, без да си създава неприятности с присъствието на дружинниците на краля. Беше сигурен, че Едуард му е позволил да търси сам София единствено защото се налагаше да замине за кръщенето в Камроуз.

И Тобин започна да я търси. Заедно с хората си прерови цялата околност на Лийдс. Войниците му разпитваха всички минувачи и когато стигнаха около Кентърбъри, попаднаха на следа.

Денят преминаваше в нощ, нощта се сменяваше с ден, но все не успяваха да я открият. Сякаш се бе стопила във въздуха. Вече наближаваха Лондон, където Тобин знаеше, че всеки би могъл да се скрие и да остане неоткрит с години.

Беше вече късен следобед, небето се бе смрачило, нощта почти беше настъпила и заваля дъжд. Облаците започнаха да изсипват поройни струи, които разкалваха пътя и забавяха хода на конете. И Тобин, и хората му бяха подгизнали до кости, когато стигнаха близо до Рочестър. Тобин знаеше, че трябва да даде почивка на войниците си. Влязоха в един хан, настаниха се, но той не можа да мигне. Лежеше и мислеше какво би могло да се случи на София. Тя беше толкова глупава, толкова млада и наивна.

Обърна се настрана и стовари няколко пъти юмрук върху сламеника, за да се опита поне малко да се успокои.

Но не можа.

Истината беше, че никак не му се лежеше на това легло. Искаше да я намери. Искаше да скочи на седлото и да прерови цялата околност. Молеше се господ да му даде знак, някой отнякъде да му посочи следа, просто да знае, че тя е жива и здрава.

Затвори очи, пое си дълбоко дъх, после издиша бавно. Винаги правеше така преди битка, за да се успокои. Силните чувства винаги му бяха създавали притеснения. Но той знаеше как да се справя. Граф Мерик винаги му бе казвал, че гордостта и гневливият му темперамент по всяко време могат да го вкарат в неприятности.

Трябваше да се научи да контролира онова, което Мерик наричаше младежки чувства.

Тобин ужасно мразеше, когато Мерик беше прав.

И лежеше тук, чувствайки се ужасно безпомощен, ядосан и изплашен. Не беше се тревожил толкова много още откакто сър Роджър де Клеър бе изчезнал почти под носа му. А той не обичаше особено много Роджър. И както се разбра впоследствие, Роджър наистина бе претърпял злополука. Меко казано. Бяха го обесили в една горичка, бяха го оставили да умре бавно и мъчително, докато не го бе открила една млада дивачка на име Телери, която сега беше негова съпруга.

Ами ако някой сега беше обесил София?

Тобин се извърна рязко на другата страна и изруга. Всеки път, щом затвореше очи, виждаше лицето й, такова, каквото го бе видял за последен път: гордо вдигнатата брадичка и абсолютното самообладание, когато той глупаво й бе изложил несъстоятелните си доводи защо бил реши да се ожени за нея.

Бе излъгал. Бе излъгал нея, а може би лъжеше и себе си. Истината беше, че не знаеше какво чувства. Със сигурност знаеше само едно — че е объркан. Винаги беше объркан в близост до нея. И всеки път, когато тя го оставяше, той усещаше, че може би е направил нещо погрешно… отново. Почти му бе станало навик. В нейно присъствие винаги казваше или правеше някоя глупост. Думите, отправени към нея, идваха от неговото его и от гордостта му. Не можеше да говори искрено, от сърце, защото не беше сигурен, че изобщо има сърце.

Но гордост имаше. С гордостта беше трудно, тя оцветяваше начина, по който човек виждаше всяка ситуация, и правеше така, че дори най-невероятната глупост да изглежда като единственото правилно нещо. Гордостта именно го бе накарала да й надрънка всичките ония глупости.

Неговата гордост и нейната. И когато затвори очи, за да заспи, последната му мисъл беше: не знаеше на кого да се сърди повече, на нея ли или на себе си.

14

— Хайде! — викна Алън към препълнената зала на кръчмата, размаха ръка и се поклони. — Ще изпълним едно представление, за да спечелим малко за вечеря!

Извади лютнята си, засвири и започна да обикаля затоплената стая, в която бумтеше огромна камина, а по стените стърчаха светилници с димящи факли. Запя една весела песничка за своенравната жена на рибаря и за нейния покорен съпруг.

Слугините забравиха пълните подноси и го зяпнаха, потупвайки ритмично с крак. Всички в кръчмата се заслушаха и стигнеше ли до някое по-пикантно място, дружно се разсмиваха.

София седеше на една маса заедно с Миранда и децата. Бърнард бе излязъл да види какво прави Сатана в клетката, оставена близо до конюшнята в задния двор на хана. Още от първия си ден с трупата София бе научила, че актьорите си изкарват с игра всичко: храната, спането, джобните пари, храната за мечката, всичко, от което имаха нужда. И тази вечер не беше по-различно. Кръчмата беше пълна с пътници и местни хора. Беше топло и сравнително чисто. Неспирно бумтящият огън в огромната камина бе наслоил сажди по стените, но масите не бяха мазни, пълничките прислужнички ги забърсваха сравнително често.

Алън довърши песента и всички избухнаха в дружен смях.

Кръчмарката, която бе застанала зад тезгяха, близо до бъчвите с бира, обърна розовото си лице към София.

— Е, момче, ти какво умееш?

София стана и се изпъчи, както бе видяла да правят мъжете, когато се хвалят с нещо. Смъкна торбата с дървените топки от рамото си и скочи върху една маса, залюля се напред-назад и гордо се тупна по гърдите.

— Жонглирам. С четири топки!

Извади две топки, подметна едната високо във въздуха, после другата и сръчно ги улови.

— Четири топки? — почеса се жената. — Не съм виждала досега никой да мята четири топки. Знаеш ли какво ще ти река. Ще ви нахраня всичките заедно с оная огромна мечка, ако можеш да жонглираш с четири топки, докато се преброи до петдесет!

Алън я погледна и й смигна.

— Петдесет? Хм! — каза София и пренебрежително махна с ръка. — Че това е нищо работа!

— Хайде да те видим момче! Хайде, хайде! — разнесоха се викове от всички страни. — Жонглирай! — Хвърляй високо топките, момче!

София се поклони дълбоко, после подхвърли нагоре една топка, след нея още една. Движеше се напред-назад по масата, пристъпвайки леко и пъргаво. Беше станала много добра. Предизвикателството й харесваше, обичаше бързината и движението.

Прибави трета топка и събраните ахнаха. Задвижи ръцете си все по-бързо и по-бързо, краката й запристъпваха още по-ситно.

— Давай, момче! Давай! — разнасяха се одобрителни викове. Тя се ухили, после подхвърли топките нависоко и подскочи от масата, приземявайки се на тезгяха. Кръчмарката се изсмя и плесна с ръце, а София затанцува напред-назад, подхвърляйки топките все по-високо и по-високо.

— Виждам само три топки, момче! — извика някой.

След секунда София вече жонглираше с четири топки, подвиквайки:

— Бройте! Бройте!

И хората започнаха да броят. Всички брояха в един глас.

— Десет!…

— Единадесет!…

— Дванадесет!

Топките излитаха от ръцете й, описвайки все по-големи и по-големи кръгове пред очите й и над главата й, а ръцете й ги подхвърляха така уверено, както никога досега не бе го правила.

— Тридесет! — изкрещя някой.

Тя заподхвърля топките по-високо. Тълпата взе да пляска, отбелязвайки всяка следваща бройка.

— Четиридесет и две!

— Четиридесет и три!

— Четиридесет и четири! Почти бе успяла. Почти.

— Четиридесет и седем!

София подхвърли топките нагоре, светкавично грабна падащата и я метна иззад гърба си… нов трик!

— Четиридесет и девет! Отстъпи крачка назад, посегна… Топката трябваше да падне в ръцете й. Намръщи се.

Къде е топката?

Това беше последната й съзнателна мисъл.

Тобин забеляза в далечината топлите примамващи светлинки на странноприемницата в края на малкото сънливо селце. Бе разделил войниците си и всяка група бе поела по различен път. Дългото им усилено търсене досега не се бе увенчало с успех. Той вдигна ръка и посочи светлините. Не след дълго конниците стигнаха малката каменна кръчма с дървена табела, която висеше на една верига и се подмяташе в поривите на острия вятър.

Капитан Парсин почука на вратата, не след дълго конете им бяха настанени в конюшнята, а Тобин и хората му влязоха вътре, където пушливият, но благословено топъл огън грееше ярко в огромното огнище. Кръчмата беше малка, но чиста и скоро кръчмарката изпрати прислужничките да им донесат гъста овнешка яхния и препечен кафяв хляб заедно с разпенени чаши бира.

Тобин седна на една маса пред огъня, простря крака към огнището и се опита да мисли като София. Но напразно. Тревожеше се, защото беше нелепо тя да изчезне по начина, по който го бе направила. Не познаваше чак толкова много света извън замъците. Надяваше се да не е попаднала на лоши хора. Можеше да я изнасилят и да я оставят да умира в някакви залутани гори.

Отпи дълга глътка бира и се загледа в златистите пламъци, сякаш в тях можеше да намери отговорите на мъчещите го въпроси. Гневът му се бе почти оттекъл и бе останала само тревогата, защото беше сигурен, че нещо лошо е сполетяло София, а него го нямаше при нея, за да я пази, каквото му бе задължението.

Беше се провалил. Отпи отново, изтри пяната от устата си с опакото на дланта и протегна ръка, да вземе парче хляб. Една пълничка девойка с гъста светлоруса коса кълчеше задник пред него вече доста време и той най-накрая я забеляза. Сега тя се наведе над рамото му и докосна с гърди бузата му, докато пълнеше отново чашата.

Той я погледна и се изненада от млечнобялата й кожа и от това, че нямаше нито един паднал зъб.

— Ако искате още нещо, сър, само трябва да попитате Гъни. И девойката наклони леко глава.

Трите други прислужнички започнаха да се кискат и да си шепнат, намигайки на някои от неговите хора, които до преди малко изтощени и измръзнали, сега вече изглеждаха готови за цяла нощ забавления. Жените започнаха да си подбират мъже, някои направо се настаниха на скутовете им и започнаха да се кикотят и да флиртуват.

Гъни понечи да тръгне, но Тобин я грабна за ръката и я дръпна.

— Кажи ми кой е идвал последната седмица тук в хана.

— Ми да видя… — Тя потърка острата си брадичка и каза: — Аз почти през цялата седмица работих. И идваха хора, както обикновено, фермери, за да си продадат стоките на пазара в града, все такива, дето винаги се отбиват. Дойде един италиански търговец с жена си, едва говорят английски. Дойде и Джон калайджията.

— Кой е този Джон?

— Ами пътува насам-натам.

— Имаше ли други с него?

Тя поклати глава.

— Той винаги си пътува сам. Странна птица.

— Защо?

Тя сви рамене.

— Ами ей така. И не говори много. Има странен поглед.

Той почти виждаше София да се качва във фургона на този странник.

— Накъде се беше запътил сега?

— Съри или Глостър, не помня. — Тя се обърна. — Ей, Бес, накъде беше тръгнал сега Джон калайджията?

— Съри! — отвърна набито момиче с къдрава руса коса и големи изпъкнали зъби.

— Да, почти познах.

— Някой друг?

— Ами ония поклонници дойдоха снощи… а, щях да забравя, брат Франсис с момчешкия си хор.

— Колко бяха?

— Хм… май десет. И имат такива ангелски гласове! Всеки изпя по една песен и получи чиния ядене. Все едно небето беше слязло тука в тая стара кръчма.

Това доста подхождаше на София. Тобин я бе чувал как си тананика и това му стигаше.

Парсин се приближи и запита тихо:

— Мислите ли, че е била с тях?

Тобин поклати глава.

— С ангелски глас? Не мисля. Може да е отишла с оня Джон калайджията. Така ми се струва.

— Ей, Гъни! — извика Бес. — Помниш ли жонгльорите?

Гъни се разкикоти гръмогласно и другите жени, дори самата кръчмарка, се разкискаха заедно с нея. Внезапно Гъни се плесна по челото и се провикна:

— Как можах да го забравя? — и се обърна към Тобин. — Една група актьори, жонгльори и въжеиграчи. И водеха със себе си танцуваща мечка. Ама мечката не щя да ни танцува. Само спеше. Обаче най-хубав беше номерът на оня висок младеж, дето жонглираше, за да си спечели ядене. Стоеше ей тука на тезгяха и подхвърляше дървени топки високо във въздуха. Много добре се справяше, танцуваше, подскачаше и взе да се перчи, добави още една, четвърта топка и взе да ги подхвърля така високо, обаче тия топки са твърди и едната го удари. — Девойката отново се разсмя. — Ама как се стовари на пода, като чувал с картофи!

Тобин се изправи и размени многозначителен поглед с Парсин.

— Тоя момък беше ли ей толкова висок, слаб, с черна коса, стърчаща на всички страни?

— Да, точно такъв беше. И имаше едни такива странни очи… май виолетови. Никога преди не съм виждала такива. И беше много забавен, поне, преди да го чукне оная топка.

Тобин стана и грабна наметалото си.

— Казаха ли накъде отиват?

— На североизток. Певецът говореше нещо, че някой им съобщил, че щяло да има кръщене в графство Гламорган. На такива събирания актьорите могат да си изкарат пари за много дни напред. И като тръгнаха и взеха онова горкото момче, ги чух да казват, че са се запътили точно натам.

Доколкото знаеше, София нямаше да иде с тях до Гламорган. Тобин хвърли няколко монети на масата и се обърна към Парсин.

— Събирай хората. Тръгваме веднага.

Отиде до вратата и я отвори. Вятърът бе спрял, навън бе тъмно, но той знаеше, че трябва да яздят бързо, ако ще и на факли. Парсин каза:

— Хайде, момчета, ставайте и оседлавайте. Тази нощ ще яздим на север.

— Ама на мене тъкмо в скута ми е седнало това, дето искам тая нощ да го яздя — подхвърли един от мъжете.

Чуха се приглушени недоволни изпъшквания от другите мъже, а прислужничките си зашепнаха разочаровано.

Застанал на вратата, Тобин се обърна и ги погледна. Изгледа момичетата, после отправи поглед към своите хора.

— Щом можете да яхате жени, и конете няма да ви се опрат. И излезе навън.

15

София се събуди с главоболие. Надигна се, примига и се огледа.

— Нед се събуди, мамо! — извика Мод, сякаш майка й беше чак в Корнуол.

— Ама съвсем се събуди! — извика също толкова високо Тилди.

София примига, затисна ушите си с ръце, изстена и се отпусна назад. Двете близначки бяха кацнали от двете й страни, сякаш само бяха чакали кога ще отвори очи. Гласовете им й се сториха високи като звук на тръба. София си пое дълбоко въздух.

— Какво стана?

Тилди я изгледа с широко отворени очи и изрече почти весело:

— Ти изпусна една топка на главата си.

— Да, да — кимна Мод. — Оная дървена топка каза туп! — и тя се тупна с ръка по главата. — Така те тупна.

София изстена и опипа главата си. Имаше огромна цицина.

Миранда седеше отпред на капрата до Алън, който управляваше впрегнатите във фургона коне. Тя повдигна завесата и провря глава вътре.

— Как си?

— Зле.

Миранда се засмя.

— Пооправи ли се?

— Да, да. Но гордостта ми получи ужасен удар.

— Не трябва. Изпълнението ти ни спечели много — каза Миранда.

— Много? — сви вежди София. — Колко? Алън се извърна и погледна през рамо.

— Кръчмарката ни даде две златни крони, когато ти падна, Нед, момчето ми. След като спря да се смее, каза, че никога не е виждала нещо толкова забавно.

— Да, да — потвърди Тилди и придаде сериозен израз на детската си физиономия. — Ние сме най-добрите актьори. Трябва всеки път така да си изпускаш топката на главата.

— Никой не разбира истински талантливите хора — измърмори София, изправи се на колене и пропълзя напред.

— Къде ще спираме?

— Гламорган. В замъка Камроуз. — София усети как цялата кръв се оттича от лицето й. — Графът и неговата жена правят голямо тържество за новородения си син. За два дни трябва да спечелим толкова, че да ни стигне чак до зимата — каза Алън.

Граф Мерик и лейди Клио?

Нямаше начин София да отиде там. Те със сигурност щяха да я познаят.

— Спрете фургона! Не мога да отида в Уелс — закрещя тя, изпаднала в паника.

— Защо? — намръщи се Алън, подръпна юздите, за да забави хода на животните, и я изгледа. — Няма страшно. В безопасност сме навсякъде, откакто Едуард построи крепостите в Уелс. Уелсците се умириха и няма да ни направят нищо. Трябва да се тревожим само от собствените си сънародници, от ония разбойници, дето препускат насам-натам из пътищата и горите на Англия.

Хайде измисли бързо нещо за бога! София се изправи с лице към тях.

— Майка ми ме накара да обещая на смъртното й легло, че никога няма да отида в Уелс.

Миранда я изгледа любопитно.

— Защо?

Защо… защо?

София сложи ръка на гърдите си.

— Горкият ми баща падна убит от стрелата на един уелсец. Фшт! Право в гърдите.

И изгледа внимателно близначките, които се бяха ококорили насреща й. После премести очи към Алън и Миранда. Усети как някъде дълбоко в нея се надига вина. Защо трябваше отново да ги лъже, тези добри хора, които се бяха смилили над нея? Отвърна очи, не можеше да понесе тази огромна лъжа. Отвори вратичката на фургона и изскочи навън. Алън и Миранда също слязоха.

— Не трябва да се тревожите за мене. Оставете ме тук и аз ще се върна до онзи хан, защото там имах невероятен успех.

Алън се усмихна.

— Може да намеря някой да ме закара до Лондон — каза им тя.

— Не трябва да ни напускаш — обгърна раменете й Алън. — Много се привързахме към теб, момче. Стой при нас колкото искаш.

— Нали знаеш, аз съм си скитник. Много ми се иска да видя повече свят. А и вие ще се справите по-добре без мен. Фургонът е претъпкан и аз вече доста време стоях с вас.

Алън кимна, потупа я по рамото и отиде да говори с Бърнард. София вдигна очи и срещна погледа на Миранда.

— Ти беше добра с мене. Много ти благодаря.

Протегна ръка и сложи няколко от спечелените монети в ръката на Миранда.

— Не, не бива… — каза Миранда и се опита да й ги върне.

— Напротив, моля те. Вземи ги. Аз имам още.

Миранда я изгледа.

— Не знам що за човек си или защо те е страх да продължиш с нас, предполагам, че е поради същата причина, която те кара да се правиш на момче.

— Значи знаеш.

Миранда кимна.

— Другите знаят ли?

Жената поклати отрицателно глава.

— Понякога за жената е трудно да разпознае другата жена насреща си. — И Миранда се усмихна. — Желая ти всичко най-хубаво… Нед.

София я прегърна и прошепна:

— Казвам се София.

Влезе във фургона и прегърна близначките, за да се сбогува с тях. После пожела всичко хубаво на Алън, Бърнард и на огромната спяща мечка.

Скоро София остана сама на пътя, махайки им за сбогом. Ръката й се умори, затова тя я спусна и остана да ги гледа, докато двата фургона се превърнаха в неясни, отдалечаващи се и все по-смаляващи се силуети.

Накрая тя се обърна и застана неподвижно.

Какво да прави сега? Къде да отиде?

Кръстоса ръце и тупна с крак — това й помагаше да мисли. Можеше да поеме обратния път към Лондон, както им бе казала, че ще направи, и наистина да вземе да опознае града, да се вмъкне в неговите потайности, но този път щеше да внимава за свинете по улиците.

Да, вероятно така щеше да направи. Тръгна, но след няколко крачки се спря, защото се сети за дома си… не точно за дома си, защото родният й дом беше замъкът Торуик, в който бе прекарала първите четири години от живота си и който беше част от нейната зестра. Но доколкото си спомняше, там бе останал само икономът, назначен от краля, заедно с няколко слуги, за да поддържат имението в що-годе приличен вид.

Не, домът, за който мислеше, беше Лийдс или Уиндзор. Където бяха кралят и кралицата, там беше и нейният дом, предположи тя. Единственият дом, който си спомняше. Застана неподвижна, замислена за дома си. Запита се какво ли са си помислили за нейното бягство и виновно прехапа устни. Не беше се сбогувала с Едит, нейната най-добра приятелка, не беше се сбогувала дори и с кралица Елинър.

Когато си спомни за тях, изпита усещането, че е изгубила нещо значимо и ценно. Затвори, очи връхлетяна от пристъп на носталгия, и заплака. Не можеше да повярва, че отново плаче! Като пълна глупачка стоеше насред пътя и плачеше за всичко, което бе смятала, че ненавижда.

Би се обзаложила — и то преди не много време, — че никога, ама никога няма да изпита такива чувства. Но ги изпитваше. Плачеше за дома си. Плачеше, защото бе излъгала едни добри хора. Плачеше, защото не й харесваше това, в което се бе превърнала.

Колко грозно бе да види себе си като един пълен егоист. Застанала насред пътя, София осъзна, че е направила ужасни грешки, само защото силно е искала да прави това, което й се ще, а не това, което другите искат.

Никак не се гордееше с постъпката си, съвестта я гризеше като червей, който скапва ябълката. Затова тя си пое дълбоко дъх и тръгна напред, опитвайки се да пренебрегне чувствата си. Но скоро, за да заглуши неумолимо надигащата се вина, тя се затича напред по пътя, който водеше на юг.

Тичаше така, сякаш се опитваше да избяга от това, което бе направила.

Не мина много време и София започна да се уморява, престана да тича и отново тръгна почти бавно, подритвайки изпречилите се по пътя й малки камъчета.

Запита се колко ли пъти може да ритне едно и също камъче пред себе си, докато стигне до селото. Колко ли пъти трябва да го ритне, докато стигне чак до Лондон. След миг спря и се огледа.

Беше съвсем сама.

Усещането бе странно. Не знаеше дали й харесва. Чудна работа. Когато нямаш нещо, то ти се струва най-ценното на света, а когато го получиш, излиза, че този факт с нищичко не те е променил.

Един майски бръмбар избръмча покрай лицето й и тя махна с ръка да го пропъди. От двете страни на пътя имаше дървета. Далеч на запад се забелязваха ниски храсти, зад тях гъсти гори. Тя отново тръгна, надявайки се, че скоро ще намери хана, но нямаше представа колко са се отдалечили от него. Беше гладна и уморена, но за свой късмет забеляза няколко ягоди, скрили се под крайпътните гъсталаци.

Отби се от пътя и пропълзя под храстите, чиито тръни не закъсняха да издерат дрехите й. Напълни полата на туниката си с диви ягоди, седна край пътя и ги изяде всичките. Бяха сочни и сладки и това я накара да си спомни сладкишите по празниците и топлите кифли, които излизаха още димящи от фурните.

Отпусна се по гръб да си почине. Само за малко. Подложи длан под бузата си, отпъди няколко мухи и след малко заспа.

— Да не мислиш, че някое гълъбче ще долети тука?

Като чу дращещия звук на непознат глас, София отвори очи, но не помръдна. Гласът беше изненадващо близко.

— Да — дочу се един още по-дразнещ глас. — Ще повървим малко по тоя път, приятел. Все трябва да срещнем някой, който е готов да се раздели с кесията си, за да запази живота си.

Мъжът се разсмя, чуха се и други мъжки смехове.

— Че какво пък, може да си загубят и кесиите, и вратовете!

София настръхна от жестокия смях, последвал тези думи.

Чу как наблизо пристъпват коне, но не знаеше колко са разбойниците. Оттук виждаше само краката на три коня. Гласовете обаче бяха повече от три. Мъжете бяха спрели в горичката оттатък пътя, може би бяха много близо до нея.

Тя беше ужасно изплашена, затова само продължи да диша плитко от страх да не я усетят. Ако можеше да ги види, значи и те можеха да я видят. Само трябваше да погледнат към нея.

Една пчела забръмча край близкия храст, после се приближи към нея и започна да кръжи над главата й. София затаи дъх и се замоли пчелата да отлети.

Махай се! Махай се!

Пчелата я ужили и София трепна, но прикри уста с две ръце, за да не извика. Ужиленото ухо я пареше ужасно, болката слизаше надолу по врата и рамото. Тя усещаше как пчелата се опитва да освободи жилото. Сълзи напираха в очите й, затова София стисна клепачи и остана да лежи неподвижна, чакайки да чуе, че мъжете се отдалечават.

Пчелата престана да бръмчи и съвсем утихна. Мъжете размениха още няколко думи, после София с облекчение чу тропота на отдалечаващи се конски копита.

Един стон се изтръгна от устните й и тя бавно се изправи на колене и лакти. Страхът и облекчението отприщиха сълзите и те потекоха по бузите й.

Остана още дълго време коленичила зад храстите, после изтръска пчелата от себе си и се отпусна назад, опитвайки се да се овладее. Цялата трепереше, коремът й бе свит на възел.

След миг чу конско изцвилване. Бе толкова близо, че имаше усещането, че копитата на коня са надвиснали над главата й.

В далечината се дочу мъжки вик.

О, господи, видели са я.

16

София се обърна и затича към гората с всичка сила. Сърцето й биеше като боен барабан. Листа и клони я шибаха по лицето и ръцете, но тя продължаваше да тича. Прескочи един паднал дънер и се подхлъзна по влажния мъх. Падна на колене, но почти моментално се изправи. Не беше сигурна дали ездачът я е последвал или чува само оглушителното туптене на собственото си сърце.

Не посмя да спре и да се огледа, продължи да тича през гъсталака и изскочи на една полянка. Претича през полянката с цялата бързина, на която бе способна, защото знаеше, че животът й зависи от това. Когато навлезе отново в гъстата гора, свърна на север, надявайки се преследвачите да я изгубят.

Пъхна се под едно паднало дърво, после се закатери по стръмните скали и почти се изпързаля надолу по един сипей, стигайки в крайна сметка до малка полянка, където имаше поточе. Преброди поточето и се затича към букет гъсто израснали стари дървета, чиито клони се простираха почти до земята.

Огледа се наляво и надясно, втурна се към едно огромно дърво в средата на горичката, подскочи, хвана се за един клон и ловко се покатери нагоре. Скри се в короната на дървото с бясно туптящо сърце и ужасно задъхана. Задиша плитко, защото беше страшно уплашена.

Дочу изплющяване на камшик. Явно се приближаваше някой конник. София замръзна, кацнала на дървото.

Не смееше да помръдне. Бе притиснала колене до гърдите си. С едната ръка се държеше за клона над себе си, а с другата бе обгърнала ствола. Не смееше и да диша, защото животът й зависеше от това.

Почти нищо не виждаше от гъстата зеленина и не се решаваше да помръдне. Страх я беше да се срещне с онова, което може би щеше да надникне иззад листата. Сега най-важното беше да остане скрита на това безопасно място.

Видя само един ездач. Мъж. Чуваше ускореното му дишане, сумтенето на коня му, тежкия тропот на копитата.

Времето пълзеше толкова бавно, сякаш бе изминала цяла година. В корените на косата й започна да се събира пот и да се стича на ручейчета по врата и челото. София стисна още по-здраво ствола на дървото. В дланите й се забиха ситни тресчици.

За миг й се стори, че конникът я е открил. Затаи дъх, не смееше да направи никакво движение, не смееше дори да диша от страх, че той ще разбере къде е тя.

Но точно тогава чу издрънчаване на шпори, мъжът смушка коня си и продължи на север.

София изпусна дъх и се поуспокои. Чуваше как сърцето й бие едва ли не в ушите. Пот капеше от слепоочията. Изчака доста време, преди да се реши да помръдне. Поизправи се и балансирайки на клона, се хвана за вейките над главата си и се огледа наоколо.

След миг зърна с ъгъла на окото си внезапен син проблясък. Чу конско изцвилване. Една огромна сабя замахна през листата и моментално пресече клона, на който бе застанала. Клонът изпращя, счупи се и падна изпод краката й. Тя изписка и с все сила сграбчи вейките над главата си. Увисна на опасно високо разстояние над земята, размахвайки крака.

Погледна надолу.

Видя едно мъжко лице да се взира в нея. Лице, което познаваше толкова добре.

— Проклет да си, Тобин де Клеър!

Той прибра сабята в ножницата и нехайно се облегна на дъгата на седлото. Гледаше я как виси от дървото, без да каже и дума.

— Ще ме оставиш ли да вися тук?

— Ти си се качила на дървото. Трябва да повярвам, че си искала да го направиш.

Тя изруга отново, погледна към земята и й се стори, че е безкрайно далече. Много по-далече, отколкото когато се бе покатерила.

Ръцете й започнаха да изпускат клоните. Кората се врязваше в дланите й. Нямаше и капка сила, за да се надигне нагоре. И под краката си нямаше клон, на който да стъпи.

Оставаше й само земята под нея. И Тобин, който я чакаше. Един извънредно разсърден Тобин.

Предпочете да си счупи някой крак, отколкото да пречупи гордостта си. Затвори очи и си пое дълбоко дъх.

Едно… две… три…

И се пусна.

Очакваше да се стовари тежко на земята и силата на удара да я прониже до мозъка на костите.

Но тупна върху една обкована с броня гръд. Усети как дъхът му излиза с лек съсък, погалва косата й и големите му ръце я сграбчват здраво.

Седеше на дъгата на седлото му. Отвори очи и се взря в неговите сини очи. В неговите студени сини очи. Кремъчният израз на лицето му никак не й хареса. Той явно изобщо не намираше приключенията й за забавни, въпреки че нехайната му поза сочеше точно обратното.

Тобин беше бесен.

— Простак такъв! — Тя се огледа и понечи да скочи от седлото. — Можеше да ме убиеш с тая сабя.

— Не забравяй. — Думите му бяха остри и стегнати като челюстта, от която идваха. — Трябваше да призова цялото си търпение, което ми е дал господ, за да не те убия.

— Едуард няма да ти позволи да ме убиеш — изрече тя с високомерен глас и го погледна право в очите.

Но това, което прочете по лицето му, я накара да си пожелае да вземе веднага обратно думите си… стига да беше възможно.

— Не София. Едуард нямаше да ми позволи да те убия. Би предпочел сам да го стори.

Тя обаче продължи да му се противи.

— Мълчи, жено! Ужасно ме сърбят ръцете да те натупам. Не ме предизвиквай.

Никога в целия си досегашен живот Тобин не бе изпитвал желание да удари жена. Но София го бе предизвикала. И той сграбчи поводите така силно, че кокалчетата му побеляха.

Тя измърмори нещо под нос.

За нейно щастие той не чу думите й. Стисна я здраво през кръста, без да обръща внимание на усилията й да се откопчи, и сбута с коляно коня да продължи, притискайки я така силно до гърдите си, че тя едва можеше да диша.

София мъдро реши да не си отваря устата. Просто седеше пред него на седлото, скована и неподвижна като дънерите на дърветата, край които минаваха.

— Как ме намери?

— Не беше лесно.

— Натъкнах се разбойници. Чух ги да говорят. Затова избягах. Помислих, че ти си един от тях. — Тя замълча. — Стори ми се, че ще умра.

Гласът й потръпна и завърши в жалък стон.

— Имаш късмет, че изобщо си жива.

Той не изпита никакво съжаление към нея, нямаше да позволи на сълзите й да го размекнат.

— Много силно ме стискаш. Ще ми смажеш ребрата.

Той я издърпа над крака си.

— Хвани ме за врата, за да не паднеш.

София обгърна шията му и го стисна здраво, после се размърда и се намести между краката му върху дъгата на седлото. Само след миг облегна глава на рамото му и заплака.

Не след дълго стигнаха в хана. София видя няколко от войниците на Тобин застанали в очакване, когато конят му влезе в двора, мъжете ги видяха и започнаха да слизат от седлата.

— Вървете и поръчайте храна. Ние идваме.

Тобин слезе, протегна ръце, хвана я през кръста, вдигна я от седлото и я спусна на земята, притискайки я между себе си и коня.

Дотича едно конярче, хвана юздите и отведе коня. Тобин сграбчи ръката на София, дръпна я след себе си и я повлече към хана.

Удари ги вълна горещ въздух, наситен със силната миризма на мазно овнешко и противната воня на разлята бира. Стиснал здраво рамото й, Тобин и проправи път през тълпата към масата, където седяха няколко от войниците му. Те я изгледаха с нещо средно между досада и съжаление.

Тя нямаше нужда от съжалението им.

Тобин дръпна един стол и я натисна да седне на него.

Тя се обърна и го изгледа яростно, но без никаква полза, защото той не я гледаше. Бе приковал очи към момичето зад тезгяха, едро, русо, с огромни гърди и дебели хълбоци. Не беше дебелана, просто беше по-широка от София, затова тя предпочете да я нарече дебела, особено след като видя какви погледи мяташе тази проста селянка към Тобин.

Жената си проправи път към тях, носейки поднос, препълнен с чинии горещо ядене и чаши разпенена бира. Бе подпряла свободната си ръка на хълбоците, които се люлееха и въртяха повече от лодките по Темза.

София премести поглед към Тобин. Той още гледаше жената, когато тя се наведе между двамата, за да положи подноса на масата и розовите й гърди почти се навряха в лицето на Тобин.

— Ти се върна — изрече тя с гръден глас.

— Да, сладурче.

Сладурче? Като прави той? Нарича я сладурче. За миг София виждаше само закръгления задник на жената, изпречил се точно пред лицето й.

— О-о, задушено! Умирам от глад — заяви София, премести стола си до този на Тобин, грабна една чиния с ядене и комат хляб и започна да се тъпче.

Жената разроши късо остриганата коса на София.

— Яж, яж, момче. Как е главата ти?

София я изгледа накриво и отговори:

— Добре.

Девойката обаче не й обърна внимание. Не отделяше очи от Тобин.

— Кажете ми, сър Тобин, това да не е малкият ви брат?

София се задави.

Тобин я потупа по гърба, докато тя кашляше отчаяно, и й подаде чаша бира.

София мразеше бирата, все едно пиеше разкиснат във вода стар мухлясал хляб.

— Това момче е моят… паж.

София вдигна очи и го изгледа кръвнишки.

Тобин й се ухили широко. Това му харесваше. По дяволите.

— Да, да, отдалеч си личи конярчето.

Тобин стисна с огромната си ръка бедрото й под масата, за да й попречи да стане.

— Взели сме стаи за през нощта. Кажи да занесат вана в моята стая и ще се погрижа момчето да се отърве от вонята… и от въшките.

София без малко щеше да го удуши.

— Както желаете, сър Тобин. Стаята ви е в края, нали? С най-голямото легло.

Жената намигна и се отдалечи.

— Седи мирно — изсъска Тобин в ухото й. — Така, както си облечена, и с тая коса ще си бъдеш момче, докато не те върна при Едуард.

София го изгледа.

— Върви по дяволите.

Той отвърна на погледа й, изсмя се и изрече:

— Мисля, че вече съм бил там.

17

— Няма да се съблека, докато ти си в стаята.

Тобин се бе изтегнал на издутия пухен дюшек, кръстосал глезени, а ръцете му почиваха под главата. Дъвчеше едно клонче и гледаше как София се разхожда напред-назад пред димящата вана.

— Тогава аз ще го направя вместо тебе.

— Няма.

Той понечи да се надигне. Тя вдигна ръка.

— Спри! Недей. — Развърза връзките около яката на туниката си. — Поне се обърни с гръб.

— И така ми е удобно.

Тя замря.

— Добре. — Отпусна ръце. — Тогава ще се съблека в коридора, където всичките ти войници могат да ме видят.

— Хубаво де — проточи той, никак не беше се променила тази негова София. — Ще си затворя очите.

И той ги затвори.

— Дай ми честна дума. Закълни се, че няма да гледаш.

— Няма.

Тобин не каза нищо повече. Нямаше да й дава дума, която не смяташе да спази. Зачака и след малко отвори леко очи, само колкото да вижда.

Тя се обърна с гръб към него и сграбчи ръба на туниката си, после я дръпна над главата си. Наведе се и събу единия ботуш. Погледна подозрително към него.

Той бе затворил очи само колкото да я заблуди.

Тя зачака.

Той също.

София успя да събуе и двата ботуша. Жалко, много му се щеше да я погледа още малко как подскача на един крак, мъчейки се да измъкне другия от ботуша.

Тогава тя се завъртя към него, сякаш прочела мислите му. Но той отново бе затворил очи. Избута с език клончето в другия ъгъл на устата си и отново го задъвка. Чуваше леките й стъпки из стаята.

Тя застана до леглото. Той усещаше как го гледа. Усети я как размахва ръка пред лицето му.

— Очите ми са затворени, сладурче.

— Тогава откъде знаеш, че съм тук?

— Усещам въздуха, който раздвижваш с ръка пред лицето ми.

— О, така ли — изрече тя разочаровано, но после смени тона. — Не искам повече да ме наричаш така.

— Как?

— С тая дума. Сладурче. Нарече и оная жена в кръчмата сладурче.

— Ревнуваш ли?

София изсумтя.

— Едва ли. — И се върна към ваната. — Уф! — изпъшка и пусна сапуна във водата. — Аз да ревнувам от някаква дебела кръчмарка, дето се носи като кораб с разпънати платна.

И обиколи ваната, имитирайки походката на кръчмарката.

— Каквото желаете, сър Тобин — повтори тя с гърлен глас, полюшвайки хълбоци насам-натам.

В този миг Тобин не беше сигурен какво иска да направи — да се смее или да я сграбчи и да вземе да я целува.

София свали панталоните, все още разлюлявайки хълбоци, докато си мърмореше с колко много мъже навярно трябва да е спала тази кръчмарка. И как умните хора трябва да се пазят да не пипнат някоя зараза. Когато свърши словоизлиянията си, тя престана да върти хълбоци и влезе във водата.

Отпусна се в дървената вана и изпъшка дълго и сладостно.

— Ох, че хубаво.

Богородице, колко красива жена беше тази София. Никак не му бе лесно на Тобин да я гледа и да повярва, че най-накрая тя е негова — тази духовита млада седемнайсетгодишна жена. И двамата бяха млади. Но му се струваше, че са минали години от мига, в който я бе видял за пръв път.

Беше преди години. Преди пет дълги години.

На Свети Михаил той щеше да стане на двадесет и една. Колко ли години щяха да живеят заедно. Петдесет? Или повече. Цял живот. Исусе, Мария, надяваше се животът с нея да бъде дълъг.

Тя седеше с гръб към него. След като се изми и изтърка, кожата й заблестя в ярка, здрава руменина, отразявайки блясъка на жаравата в мангала. Той я загледа как потапя глава във водата, за да намокри черната си коса. Тогава дългите й бели крака почти излязоха от ваната и той зърна сянката между бедрата й.

Господи, това негово въздържание, както беше легнал тук тази вечер, без да мърда, щеше да го опази от чистилището. Истинско упражнение на силата, каквото турнирите не можеха да предложат. Защото никой мъж не би могъл да лежи така като него и да се въздържи. И той я загледа, изпивайки я с очи. Искаше да стане и да я измъкне от ваната. Искаше да я докосне. Да оближе водата от тялото й. Искаше да смъкне дрехите си и да се съедини с нея. Боже господи, колко искаше да се съедини с нея.

Зачака, но по едно време се отказа от възможността да отиде на небето след смъртта си, стана тихичко, свали туниката през главата си и започна да разкопчава панталоните. Измъкна се от тях, развърза парчето плат около слабините си и го пусна на пода.

Преди София да успее да се обърне, той се озова на колене на дървения под пред нея.

— Тобин! — извика тя и кръстоса ръце пред гърдите си. — Нямаш ли никаква чест? Даде ми дума!

— Не съвсем. Казах само „да“. Не съм казал за какво го казвам.

Тя му се намръщи над бялото си рамо. След миг разшири очи.

— Какво правиш?

— Мия ти гърба.

Той прокара ръце по меката й кожа, наведе се и я целуна по тила, после по рамото и по гърба. Спусна се по-надолу, ръцете му стигнаха до седалището й и започнаха да я галят, да я стискат и да я мачкат.

Тя замря за момент, когато той я хвана, но в следния миг изстена тихо и нежно, сякаш казваше: „Да, искам още.“

Тобин я хвана здраво, извади я от ваната и се изправи, държейки я на ръце.

Тя изписка, но твърде късно, той влезе във водата, седна и я отпусна в скута си. Тя се извъртя и насмалко не го уби с поглед.

— Полека, джереме такова!

— Пусни ме.

Той поклати глава, стисна китките й и я дръпна напред така, че разтворените й длани опряха в гърдите му. Наведе се назад и затвори очи.

— Измий ме.

— Да ти приличам на слугиня?

— Преди сто години щеше да бъде твой дълг и чест да къпеш гостуващите рицари.

— Да, голям напредък имаме ние, жените.

Той се засмя и хвана лявата й ръка. Пъхна сапуна в шепата й, после положи ръката й заедно със сапуна на гърдите си и започна да търка твърдите черни косми, докато целите потънаха в пяна.

Отвори очи и я видя как гледа втренчено собствената си ръка, видя я как вдига другата и започва да си играе с пяната и да описва малки кръгове с върховете на пръстите си.

— Бързо се учиш.

Тя му се усмихна палаво, после прокара пръсти по зърната му.

Тобин хвана китките й и я дръпна напред, така че двамата се озоваха гърди до гърди. Той обви ръцете й около врата си, хвана я през кръста и бавно спусна горната част на тялото си надолу, така че след миг двамата се къпеха в обилната сапунена пяна.

После вдигна ръце, обхвана главата й и привлече устните й към своите. Започна да я целува нежно, първо ъгълчетата на устата, после ръба на устните. Прокара леко език по устните й и тя ги разтвори с тиха въздишка.

Двамата започнаха да се целуват силно, дълбоко, езиците им се впуснаха в игра, всеки предизвикваше и привличаше другия. Той смучеше нейния език, тя му отвръщаше със същото.

Тя повтаряше всяко негово движение, сякаш искаше той да я научи как да се люби. Той взе сапуна и ръката й и ги придвижи надолу, правейки по същия начин обилна пяна и по корема си, както бе направил на гърдите. Взе сапуна и направи пяна по тъмната сянка на космите между бедрата й, като през цялото време я целуваше по устата и поглъщаше слабите й протести, които се надигаха всеки път, щом пръстите му се плъзнеха между краката й.

Тобин започна отново да приплъзва тялото си срещу нейното нагоре и надолу, за да могат и двамата да усетят всеки инч от тялото на другия, всеки мускул, всяко ребро, всяка повърхност.

Водата изстиваше, също както и стаята. Той я отдели от себе си и я целуна по носа.

— Хайде, водата изстива.

Изправи я, грабна една кърпа и бързо я прокара по тялото й, после изтри до сухо косата й и едва тогава сам се избърса.

Малки черни къдрици ограждаха сега лицето й, очите й изглеждаха огромни, тъмни, напрегнати, на Тобин му се струваше, че може да влезе в тях и да се залута, да се изгуби и никога повече да не намери обратния път.

Той я грабна и я отнесе на леглото, отметна завивката и я положи на ленения чаршаф, после се изтегна до нея и играта започна отново. Докосвания, целувки, нежни думи.

— Докосвай ме… Докосвай ме — шепнеше той, полагайки дланта й върху тялото си.

След това на свой ред положи ръка върху нейното тяло и започна да я милва от рамото до коляното, с дълги, нежни погалвания, едва докосвайки кожата й, прокарвайки нежно пръсти по нея отново и отново.

— Ти си толкова нежна. Кожата ти е толкова мека — прошепна той, после доближи уста до ухото й и я помоли да го погали.

Ръката й направи първото колебливо движение.

— По-силно — прошепна той. — По-силно.

И тя го послуша. Притисна длан към него и започна да го гали. Той изстена:

— Да, това е… това е… Не спирай.

И я зацелува дълбоко, устните им се впиха едни в други, а ръцете му се придвижиха нагоре към тила й, езикът му започна да я вкусва, той дъхваше нежно в ушите й и чакаше тя да потрепне.

— Тобин… — изрече тя с едва доловим глас.

Той сниши уста към гърдите й, вкуси ги, засмука зърната и ги облиза с кръгообразни движения. После се спусна надолу, прилепи уста към ребрата й и проследи всяко ребро с език — бавно, сякаш искаше да ги извлече от тялото й.

Тобин притисна устни към нежната вдлъбнатинка под ребрата й и целуна най-меката и най-бялата кожа, каквато някога беше виждал. Главата му се наведе към пъпа й и той пъхна език в трапчинката, а после засмука нежния й корем, оставяйки любовни белези от двете му страни. Зарови лице в него, вдъхвайки аромата й, а после започна да я гъделичка, докато тя не хвана главата му, въздъхвайки от удоволствие.

Устата му проследи костите на ханша й, спусна се по очертанията на бедрото й. Той отметна завивките и прокара език по вътрешната страна на бедрото й, надолу, надолу, докато не стигна до глезените. Раменете му се озоваха между бедрата й и той започна да целува другия крак, спирайки при коляното.

Той леко присви коленете й, така че тя да опре стъпалата си на леглото. Целуна ямките зад коленете й и леко духна върху тях. Близна леко в посока нагоре, оставяйки влажни следи по кожата от вътрешната страна на бедрата й.

Докато не стигна до нейния център. Обвя го с топлия си дъх, знаейки, че тя е мокра и ще почувства как дъхът му я охлажда.

Тя ахна и прошепна името му.

После той я целуна там, на мястото, до което само любовниците получаваха достъп.

Тя извика и се опита да се отмести.

Той я хвана за задничето и я задържа, целувайки я още по-дълбоко, с устни и дъх, галейки я с език, смучейки я с устни, докато тя не започна да вика и да стене, и да го моли задъхано да не спира.

Тя беше толкова близо, удоволствието й беше само на косъм. Той го усещаше по треперенето на краката й, по новия вкус, който откриваше в нея. Кулминацията й наближаваше.

Още едно близване на езика му и тя извика силно, разтърсена в спазми, пулсираща срещу устата му, стиснала здраво главата му.

Без да престава да призовава светиите и да твърди, че умира.

Накрая, когато всичко свърши, тя задъхана потрепери още веднъж, а после полека започна да утихва.

Той плъзна тялото си нагоре по нейното. Тя бавно отвори очи и го погледна.

Почудата, която видя в очите й, го разтърси, отхвърли го в място, откъдето едва ли би могъл да се изплъзне. Не можеше да издържи на погледа й, затова повдигна краката й, настани се между тях и започна да се движи, отначало бавно, като само се потъркваше в нея, твърда срещу мека плът, а после започна полека да се премества нагоре, докато се озова срещу най-чувствителните й места.

Когато се увери, че тя е навлязла в ритъма му, той плъзна ръце нагоре, обхвана гърдите й, а после вплете ръце в косата й и започна да я целува, като не преставаше да се движи и да се търка в нея.

Целувките им ставаха все по-горещи и по-настойчиви. Двамата започнаха да се движат все по-бързо и тогава той се размърда, надигна се леко и навлезе едва-едва в нея, само с връхчето.

— Да, Тобин. Толкова е хубаво.

— И на мене ми е хубаво. Вкусът ти е великолепен. Миришеш толкова хубаво. И си толкова мокра и гореща. — Той се пъхна навътре още мъничко, с едва забележимо движение. — Сложи си краката на гърба ми.

Тя го послуша и той повдигна малко седалището й, а после навлезе още мъничко. Започна да се движи навътре и навън, все още, без да докосва девствената й преграда. Нямаше да я разкъса, още не. Не тази нощ.

Той смени положението си и седна назад на пети, със свити крака и широко разтворени колене. Хвана я за ханша и полека я притегли към себе си. Навлезе леко в нея и пак започна да се движи навътре и навън, всеки път все по-дълбоко.

Движенията му я водеха към върха на насладата. Тя беше стегната и гореща и той искаше да влезе докрай в нея, но се дръпваше, оставяйки да навлиза само заобления край на главичката, в който бяха съсредоточени усещанията му. Навлезе още малко, докато не почувства тънката преграда, която му казваше, че никой мъж не я беше притежавал.

Той не продължи по-навътре, а бавно се изтегли навън, после отново навлезе и отново бавно се изтегли, налагайки ритъма, усещайки реакцията й. Тя вдигна хълбоците си по-високо, изстена и замята глава. Той продължи с тласъците, докато не започна да му се струва, че ще експлодира.

Направи още едно движение, тя подскочи и когато той направи следващото, тя избухна, треперейки около връхчето му, и започна неистово да крещи името му.

Да я остави да свърши беше най-трудното нещо, което някога му се бе случвало. Но той зачака, стиснал зъби, като си повтаряше на ум имената на светиите на латински, а после — в същия ред — и на френски.

Дръпна се леко, пропълзя нагоре и се изтегна върху нея, търкайки се в корема й, все по-бързо и по-бързо, стискайки седалището й, без да престава да се движи, все по-близо до екстаза, усещайки как облекчението му идва с неотвратима скорост.

Тръпка пробяга по него и той също избухна, ръцете му се вплетоха в косата й, устата му се впи в раменете, в шията й. Животът му сякаш изтичаше на тласъци, топъл и мокър, върху тях, по горещата им кожа.

Останаха да лежат така дълго време, докато дишането му се успокои. Той отмахна един кичур коса от носа си, после си пое дълбоко дъх още няколко пъти и вдигна глава.

София го загледа с огромните си очи и той се почувства изгубен.

Тя вдигна пръст към устата му.

— Не ме нарани. — Гласът й беше учуден.

— Да, не те разкъсах. Ако го бях направил, щеше да почувстваш болка, но само тогава. Само веднъж.

Тя сви вежди, после запита:

— Защо?

— Защо да те боли ли?

— Не, защо не ме взе изцяло?

— Не сме женени. Сгодени, но не женени. Ще оставя това за брачното ни легло. Не тази нощ. Това беше за нас. Засега.

— Беше вълшебно.

— Да — усмихна се той, после се отмести и загледа лицето й. Тя сведе очи към влагата по корема си, докосна я с пръст, после го погледна.

— Това е моят живот. Като се оженим, той ще влиза в тебе. Ще се свърже с твоето семе и от нас двамата ще произлязат нашите деца.

Тя кимна, после се загледа в корема си. След миг се размърда и погледна към него, плъзгайки очи от главата към гърдите му, после към хълбоците и по-надолу. Остана загледана дълго в него.

Той се разсмя.

— Не се тревожи. Пак ще стане голям.

Тя го смушка и отвърна.

— Знам.

— О? И откъде го знаеш?

— Жените говорят.

— И за какво говорят жените?

— Разни неща.

— Например?

— За мъжете.

— И какво за мъжете?

— За твърдите им глави.

— Само за твърдите им глави ли?

— И за онези им работи. А мъжете за какво говорят?

— За войни, оръжия и жени, но не непременно в този ред.

Двамата се усмихнаха един на друг.

Тя се доближи още малко до него и му се усмихна и това беше първата истинска усмивка, която му даваше.

Той усети, че нещо в него спира. Може би беше сърцето му. Нямаше хитрост, нямаше преструвка. Тя не се прикриваше. Просто му се усмихна.

Той пъхна ръка по гърба й и я притисна към себе си, полагайки на рамото си главата й, увенчана с корона черни непокорни къдрици.

Леко потърка с брадичка темето й и тя потръпна.

Тобин се поотдръпна и погледна главата й, после леко сви вежди. Вдигна ръка и я прокара по косата й.

— Имаш цицина.

— Да. — Тя замълча и мълча дълго. Въздъхна и каза: — Жонглирах с няколко дървени топки и изпуснах едната.

— Чух.

— Какво? — София се надигна и го погледна. — Ах, ти! Откъде си разбрал?

— Точно така те намерих. Вървях по следата на твоите злощастни приключения. — Тобин замълча за миг и продължи. — Онова прасе, което те смушкало със зурлата си, много ми хареса, почти колкото на кръчмаря на ъгъла, където си изпълнила този забележителен номер.

Тогава тя се разсмя.

— Сигурно съм изглеждала ужасно глупаво.

От устните му се откъсна рязък смях.

— Ти? Никога.

Тя леко изсумтя и отново вирна проклетата си брадичка.

— Поне мога да жонглирам.

— Да, само ми припомни да бъда извън кралството, когато отново се опиташ, или поне да съм доста далеч от тебе.

И Тобин се усмихна на недоволното й изражение. Тя го смушка в корема с кокалестите си юмручета. Той я сграбчи и я придърпа в прегръдките си.

— Заспивай.

Тя положи глава на гърдите му и затихна. След малко промърмори със сънен глас.

— Мразя те.

— Знам.

Той сведе поглед към нея, отмахна кичур коса от челото й и леко я целуна. Вдъхна аромата й. Загледа се в чертите й, в носа, в пълните устни, в лицето, което можеше да го накара да подлудее от гняв или желание.

Остана да лежи замислен върху думите й, взрян някъде в нищото. Доближи уста до ухото й и тихо изрече:

— Ние имаме нужда от силни взаимни чувства. Любов или омраза — и двамата трябва да чувстваме нещо.

И Тобин затвори очи и заспа, вслушан в нежния звук на равномерното й дишане.

18

Тя се събуди от силно шляпване по дупето. Разтри го и вдигна нагоре ядосан, сънен поглед.

Тобин стоеше до леглото, облечен в бронята си, и имаше вид, сякаш току-що бе спечелил цяла война. Същинска кула от мъжественост и безсрамие. София зарови глава във възглавницата.

— Махай се.

— Ставай.

— Не мога. Умряла съм.

— Стани или ще взема студената вода от ваната и ще я излея върху тебе.

— О, господи, можеш да го направиш, знам.

— Мога и това ми е намерението. — И Тобин се извърна към ваната.

— Не мърдай! — изкрещя тя и седна на леглото, премига после изстена и сграбчи с две ръце болящата я глава.

Той хвърли дрехите й на леглото.

— Трябва скоро да тръгваме. Хората ми чакат долу. Трябва да се срещнем с другите.

Тя започна да увива лененото парче около гърдите си, вдигна поглед и запита:

— Кои други?

— Останалите ми войници.

София върза краищата на възел, после още веднъж, за да е сигурна, че няма да се развърже. Облече туниката и панталоните, пожелавайки си да бяха чисти.

Тобин препаса сабята и сведе поглед към катарамата, за да я нагласи.

— Моят капитан Парсин взе половината войници и тръгна да те търси на североизток. — Вдигна очи към нея. — Не знаех по кой път си поела. Трябва да се срещнем на кръстопътя при блатата тази сутрин.

Прекоси стаята с няколко дълги крачки. Застана до леглото, където София седеше, обувайки ботушите си. След като я погледа няколко мига, той протегна ръка и повдигна брадичката й с кокалчетата на пръстите си.

Тя се принуди да го погледне.

Очите му бяха бистри и сериозни.

— Големи неприятности създаде, като избяга така.

Тя не отговори. Нямаше какво да каже — рядък момент за нея. И вместо да се защити, просто стана, отиде до водата и плисна няколко шепи на лицето си. Избърса се и се обърна с лице към него, сложила ръце на кръста, с високо вдигната брадичка.

— Хайде вече да се махаме оттук. Готова съм.

Той я изгледа кисело и на устните му се мярна сянка на усмивка. Пристъпи една крачка, посегна покрай нея и отвори вратата, после леко я побутна да излезе в коридора.

Двамата слязоха заедно долу. Тя видя как жените си шепнат край тезгяха и улови разочарования поглед на русата кръчмарка, отправен към Тобин.

София едва се сдържа да не се разкикоти.

Той взе самун хляб и буца сирене увити в една кърпа за из път и хвърли няколко монети на бара.

— Благодаря, сър — каза кръчмарката, без да вдига поглед. — Добър път на вас и на вашето… момче.

Тобин махна нехайно с ръка и излезе след София. Тя се огледа наоколо, наслаждавайки се на слънчевото небе и свежия въздух.

— Каква прекрасна утрин!

Той я изгледа с леко свити вежди, поклати глава и тръгна към коня си и към чакащите го войници.

Тя вървеше малко зад него. Огледа се бързо през рамо, изтича и го настигна.

— Тобин!

Той се бе заел да нагласи седлото и вдигна поглед към нея. Тя го обгърна през кръста и каза:

— Целуни ме.

Той не протестира, когато устата му срещна нейната. Изправи се, обхвана седалището й и я притисна силно към себе си. Когато се откъснаха един от друг, тя се смееше. Той я изгледа.

— И за какво беше това?

Тя се ухили широко.

— Ами за нищо, сър.

Той я взе и я вдигна на седлото.

— Защо имам чувството, че трябва да се тревожа?

— Не знам. Може би мъжкият ти егоизъм се обажда. Виж.

И тя посочи към прозорчето, където се бяха събрали със странно изражение всички жени от кръчмата. Тобин я погледна отново.

— По лицата им виждаш разочарование.

Той продължаваше да се мръщи. София избухна в смях.

— Не разбираш ли? Ще ти обясня. Ти току-що ме целуна пред всички тях. И сега те са убедени, че сър Тобин де Клеър предпочита момчета, а не момичета.

Тобин изруга и изпъшка, а хората му се разсмяха.

Метна се на седлото, обгърна я с една ръка и я стисна здраво.

— Загазила си.

— Не колкото тебе, ако църквата дочуе тази работа. Аз отключих вратата снощи.

— Какво си направила?

— Отключих вратата, след като ти заспа. След малко прислужницата влезе, обаче това, което видя, я накара да се измъкне на пръсти и да затвори вратата.

И София се разсмя.

Тобин пришпори коня и препусна напред.

Утрото беше ярко и слънчево. Въздухът бе свеж, небето над главите им синьо, дърветата и тревите ярко се зеленееха от неотдавнашния дъжд. Неговата жена беше жива и здрава, седеше на седлото пред него, положила небрежно ръка върху неговата, върху тази, която я държеше толкова плътно притисната до него, че той усещаше всяко нейно вдишване.

Като че ли всичко в света беше наред. Синьо небе, ярко слънце, лекият дъх на жена му. Това беше един от онези мигове, които карат човек да мисли, че никога няма да му се случи нищо лошо.

Тобин яздеше начело на своите войници. Напредваха сред ниски зелени хълмове. Пресякоха един малък поток, над който бяха паднали няколко дървета. Продължиха напред, където пътят правеше остър завой, не след дълго щяха да се озоват близо до кръстопътя за Уелс.

Тобин зърна черен дим да се издига зад близкия хълм, който се намираше непосредствено пред тях. Той вдигна ръка и дружината спря. Към тях се приближаваше един конник, който препускаше така бързо, че изпод копитата на коня му хвърчаха буци пръст.

Тобин зачака и когато конникът се приближи достатъчно, той разпозна в него един от своите дружинници.

Уолтър Банинг дръпна юздите на коня и спря непосредствено пред Тобин.

— Сър — и хвърли бърз поглед към София.

— Както виждаш, нашите неприятности свършиха. Намерих я.

— Но според мен не е така. Парсин ме прати да ви предупредя.

Тобин улови неспокойния поглед на Уолтър, отправен към София, която бе наострила ухо.

— Ще говорим насаме — слезе от седлото Тобин. Уолтър също слезе.

Тобин забеляза с ъгъла на окото си, че София ги наблюдава. Бе присвила любопитно очи и знаеше, че е наострила уши. Той я остави да седи на седлото и махна на Уолтър да го последва. Отдалечиха се на доста голямо разстояние. Не искаше София да чуе нищо, докато той самият не е разбрал какво става.

— Онези актьори, с които е пътувала вашата лейди, сър, са били нападнати. — Уолтър поклати глава. — Работата е лоша, сър.

Тобин се обърна и погледна към София. Наблюдаваше го и сигурно беше доловила нещо в погледа му. След миг тя пришпори силно коня му и препусна към пушека в далечината.

— Спрете я, по дяволите! — извика Тобин и конниците се спуснаха след нея.

Тропотът на копитата им заглушаваше неговите ругатни. Той се метна на коня на Уолтър и го пришпори. Изпревари хората си и почти настигна София. Колкото повече се приближаваха, толкова по-добре виждаше какво се е случило.

Тобин извика на другите войници:

— Спрете я! Парсин!

Парсин се метна на коня и се спусна към нея. Тобин не преставаше да пришпорва своето животно, но София беше лека за неговия силен кон и можеше да язди като самия дявол.

Тя се приближаваше неотклонно към дима, а той препускаше с всички сили след нея. Видя как Парсин скъсява разстоянието до София. Тя се обърна, изгледа капитана и изведнъж рязко насочи коня си вляво. Преди Парсин да разбере какво става, София скочи от седлото и притича край него.

Тобин също скочи от коня си и тръгна да я гони.

Тя пищеше с всички сили:

— Алън! Алън! Миранда! Бърнард! О, господи! Не!

Той хукна, стигна в миг до нея и я прихвана здраво през кръста. Обърна я към себе си и притисна главата й до рамото си. Тя размахваше отчаяно ръце и се дърпаше с всички сили:

— Пусни ме! Пусни ме при тях!

— София! Недей, спри!

Тя разтърси глава, продължавайки да пищи.

— Господи, не! Не! Пусни ме… моля те… пусни ме!

Трупът на един едър мъж лежеше свит на две в тревата. Лицето му бе станало неузнаваемо, цялото в кръв.

Парсин се приближи към двамата и Тобин тикна София в ръцете му.

— Дръж я.

Приближи се към мястото на трагедията. От земята се издигаше мирисът на дим, кръв и смърт.

Един по-млад мъж, висок и строен, лежеше по очи, а в гърба му бе зейнала огромна рана от сабя.

Войниците на Тобин се бяха струпали край някаква купчина в тревата близо до мястото, където почваше горичката. Той се приближи към тях и те му сториха път. Тобин беше виждал ужасите на войната, беше виждал победителите да носят на пики главите на победените и да маршируват тържествено с тях по улиците. Беше виждал да влачат и да разчекват хора. Но това, което бяха сторили с тази жена, беше най-лошото от всичко, което някога бе виждал.

— Заровете първо нея, после останалите. Мъжете кимнаха с мрачни, изопнати лица.

София викаше името му и не преставаше да проклина. Парсин едва я удържаше. Тя крещеше с всички сили:

— Миранда! По дяволите, Тобин! Мод и Тилди!

Той се намръщи. Имаше само три трупа, двама мъже и една жена. Обърна се към хората си:

— Има ли още някой?

— Не намерихме други хора, сър.

Тръгна към София. Пое я от ръцете на Парсин и я притисна към гърдите си.

— Скъпа, моля те успокой се.

Притисна главата й към рамото си, а тя не преставаше да хлипа.

— Те са мъртви. Всичките са мъртви…

— Чуй ме, скъпа. Моля те, изслушай ме. Има трима мъртви. Двама мъже и една жена.

— Близначките. Матилда и Мод. О, господи, Тобин, намери ги, моля те… трябва да ги намерим…

Той се обърна към Парсин:

— Намери ли нещо друго?

— Има още един фургон с клетка. Празен е.

— Сатана — прошепна София. — Мечката.

Тобин извика на хората си да претърсят горичката наоколо.

— Трябва и аз да отида с тях, Тобин. Моля те.

Той се страхуваше от това, което може би щяха да намерят.

— Не мога да те пусна. Трябва да останеш тук.

— Не! Няма!

— Тя остава тук — каза Тобин, обърна се и се отдалечи.

Войниците претърсиха цялата горичка с извадени мечове. Дърветата бяха дебели, храсталаците почти непроходими. Мъх висеше от клоните, а короните на високите дървета препречваха слънчевите лъчи.

Изведнъж отнякъде се раздаде гръмовен рев.

Войниците нададоха викове. Тобин затича заедно с останалите и стигна до няколко големи камъка. Двама войници стояха над едно тяло — жестоко разкъсано тяло на мъж.

— Мечката. Някъде наблизо е. — И войникът кимна към урвата, чиито склонове бяха обсипани със скали и обрасли с дървета.

Намериха наблизо още четири тела. Сигурно бяха разбойници, мечката ги беше разкъсала до един.

Изведнъж самата тя се показа и изрева, застанала на задните си крака, като размахваше застрашително предните. От нашийника на врата й висеше въже.

Тобин чу някакъв звук и се обърна.

— Боже господи! Какво беше това? Чу леко изхлипване и вик.

— Мамо? Мамо? Беше детски глас.

Мечката помръдна и Тобин видя две малки руси главички. Две деца се гушеха зад свирепото животно.

— Мечката ще ни разкъса, ако се доближим.

— Знам. Може да се наложи да я убием. Но най-напред махнете тия тела. Не ги заравяйте. После доведете София, кажете й, че сме намерили близначките и са живи.

Парсин запита:

— Какво мислите да правите?

— Мечката може да я познае. София може би ще ни помогне. Ако тя не успее да укроти животното, ще го убием. Доведи шестима стрелци с готови лъкове.

Тобин гледаше как мечката се разхожда напред-назад пред децата, за да ги пази. Не искаше да убива животното. Ако не беше мечката, децата щяха да бъдат мъртви, а разбойниците живи.

Скоро един войник доведе София.

— Къде са?

Той посочи към скалите. Тя погледна и видя мечката.

— Сатана — прошепна София.

— Близначките са зад животното. Ей там, на скалите. — Тобин я обгърна през рамо. — Сега ме слушай внимателно. Подчинявай ми се или, кълна се в бога, още сега ще заповядам на стрелците да убият мечката. Разбра ли ме?

Тя го погледна в очите и кимна.

— Заклевам се. Просто искам децата да са добре.

— И ние искаме. Сега ще тръгна с тебе. Бавно. Искам да извикаш мечката. Ние ще стоим от тази страна на оврага и ще видим как ще реагира. Нали разбираш? Аз съм с тебе. Няма да се отдръпваш. Няма да се отделяш от мене.

— Разбрах. Заклевам се.

Тобин стисна едната й ръка. С другата хвана дръжката на сабята.

— Хайде, тръгваме бавно.

Те излязоха предпазливо иззад дърветата. Мечката се разхождаше напред-назад по камъните. Едно от децата извика:

— Нед!

— Тук съм, Тилди! Тук съм, Мод! Нед е тук при вас. В безопасност сте. Кълна се.

Мечката спря, отново се изправи на задни крака и размаха предните във въздуха. Но за разлика отпреди не ревеше и не оголваше зъби.

— Повикай я — каза тихо Тобин.

— Сатана! — изрече София, после повтори по-високо: — Сатана! Мечката се отпусна назад и застана отново на четири крака.

Загледа ги, без да мърда.

— Продължавай да й говориш ние ще я обградим.

— Ей, как си, Сатана. Как си, приятелю! Аз съм Нед. Нали виждаш? — София разпери ръце. — Добро мече, добро мече. Можеш ли да танцуваш? Можеш ли да танцуваш за мене?

Мечката продължи да я разглежда, после легна по корем като хрътка и положи глава върху огромните си лапи.

София продължи да говори ласкаво на мечката и на малките момичета, като непрекъснато молеше животното да танцува.

Тобин бавно изтегли сабята и метна поглед към стрелците да види дали са готови. Те стояха, изпънали лъковете, с приготвени стрели.

И бавно обкръжаваха животното.

— Тобин, полека — изрече София, — всичко ще бъде наред.

— Тази мечка уби петима мъже, София.

— Разбойниците?

— Да.

— Добре, надявам се, че ги е разкъсала на парченца.

Той не каза нищо. За нищо на света нямаше да й каже, че мечката е направила точно това.

— Няма да ни стори нищо. Виж, вече заспа.

Тобин изгледа мечката и спря на място. Трудно беше за вярване, но беше заспала. Не можеше да си представи, че животното изведнъж ще легне по корем и ще захърка, но то беше направило точно това.

— Той заспа. Винаги щом трябва да танцува, заспива.

И София тръгна бавно напред.

Тобин се пресегна, сграбчи ръката й и я дръпна назад.

— Не, не се тревожи. Няма да ви направи нищо. Трябва да взема момичетата, а ако си с мене, може да те нарани.

Тобин я изгледа така, че тя да разбере, че той може да се справи с мечката.

Но тя само изрече:

— Ще ти подам децата.

На него това не му хареса, но остана зад нея с вдигната сабя, защото знаеше, че е права. Този път беше права. А и той беше сигурен в хората си, стрелците можеха да улучат мечката, преди да е наранила някого.

— Вземи децата.

София протегна ръце към тях и нежно ги повика. Децата припълзяха напред с плач.

Тя подаде едното момиченце на Тобин и той го хвана под мишница, стиснал сабята с другата ръка. София хвана другото дете и го подаде на Парсин, който бе ги последвал и стоеше на скалата над спящата мечка.

Тобин вдигна очи. Зад неговия капитан стояха четирима стрелци. Общо бяха десет. Неговите хора се грижеха за неговата сигурност и тази на София. Тобин подаде момиченцето на един войник и хвана ръката на София.

— Ела.

Тя коленичи и хвана края на въжето.

— Какво правиш?

— Прибирам Сатана.

— Господи! Жено…

— Не можем да го оставим. Няма да го убиеш. Трябва да го вземем с нас.

Тобин погледна към Парсин, който го изгледа съчувствено. Тогава Тобин се предаде и каза:

— Отведи децата. Ще докараме мечката. После всички отиваме в Гламорган.

София се обърна:

— В Гламорган? Защо?

— Кралят и кралицата са там за кръщенето на сина на граф Мерик.

— Знам за кръщенето. Натам се беше запътил и Алън, за да забавлява гостите. Затова ги оставих. — И София млъкна.

Тобин вдигна сабята, когато тя подръпна въжето. Мечката отвори очи и се вгледа в тях.

— Хайде, Сатана. Ела. Време е за ядене.

— За ядене? — погледна я със свити вежди Тобин.

— Да. Веднага ще дойде, ако мисли, че ще получи храна.

Тобин изобщо не беше сигурен, че животното ще тръгне с готовност, накъдето и да било. Беше видял телата на разбойниците.

Но София подръпна въжето и мечката се надигна, обърна се и закрачи след тях като голямо куче, а не като животно, разкъсало петима души.

Когато излязоха от горичката, всичко, което бе останало от трагедията, бяха обезобразените останки на фургоните. София даде на Сатана хляб и сирене и го заключиха в клетката му. Ключалката бе счупена, но Парсин направи резе от един от своите ножове.

Не след дълго всички се качиха на седлата. Момиченцата бяха заспали, уморени от преживяния шок. Уолтър държеше едното, а Парсин другото. Кавалкадата потегли на североизток към Камроуз.

Тобин усещаше как зъбите на София тракат и цялото й тяло трепери. Тя се бе свила до него.

Прегърна я по-здраво. Знаеше, че не може да направи нищо друго. Само да я държи плътно до себе си. Знаеше, че няма да може да изличи преживяното от паметта й.

Тази случка бе разтърсила и него. Разбираше, че ако не бе открил София, тя щеше да свърши като Миранда. И в следващите часове не се знаеше чии ръце трепереха по-силно — на София или неговите.

19

Тобин реши да направи почивка по средата на пътуването заради София и близначките. Но изпрати своя оръженосец Туок и няколко войници до Камроуз да съобщят какво се е случило. Не искаше хората да разказват за това пред София и децата. Нямаше нужда отново да преживяват ужаса от този ден.

Тобин и остатъкът от групата му пътуваха по-бавно заради децата. Яздеха по криволичещия път, който водеше към Камроуз и не бе чак толкова оживен, колкото пътищата, които водеха на юг и запад от Лондон. Когато се свечери, те откриха една малка кръчмичка с една — единствена стая. Последните два часа небето стоеше като прихлупено и вкусът на дъжда се усещаше във въздуха. Тобин реши да не търси по-добър подслон. Не след дълго всички насядаха около масите с дървени паници, пълни с топла храна пред тях. Близначките подскочиха, щом видяха храната.

— Обичам говежди пай — каза Мод и започна да вади парчетата месо с малките си пръстчета.

— Обичам масло — добави Тили и плесна една огромна буца масло върху комата черен хляб.

— И аз обичам говеждо и масло — каза Тобин и подаде на момичетата още един комат топъл хляб.

Загледа как София човърка разсеяно в паницата, почти без да се храни.

— Мама казва, че маслото е много скъпо за нас. Получаваме масло само на изключителни празници. Нали, Мод?

Мод кимна на сестра си, а когато Тилди отмести поглед, взе парче месо от паницата й.

След миг Тилди остави хляба на масата и погледна към Тобин.

— Къде е мама?

София вдигна глава и също погледна към Тобин.

— Онези ужасни хора я отведоха — каза Мод.

— Наядохте ли се? — запита Тобин.

— Да.

— Ами ако Сатана е убил онези лоши хора? — погледна Тилди към сестра си. — Къде са мама и татко?

Тобин се изправи.

— Елате с нас, момичета, ще ви покажем къде ще спите довечера. София — и протегна ръка към нея.

— Защо го наричаш София? — запита Мод. — Това е име на момиче. Той се казва Нед. Нали?

София погледа момичетата.

— Елате да идем горе и ще ви обясня.

Заведоха момичетата на горния етаж в единствената стая с единственото легло. Те се покатериха на него и започнаха да се друсат на напълнения с пух дюшек.

София застана на вратата и се обърна към него.

— Аз ще говоря с тях. Ще се опитам да им обясня.

— Искаш ли да остана?

Тя поклати глава и се обърна.

— София — изрече той тихо името й. — Тя се извърна към него и го погледна с огромните си очи. Изглеждаха ужасно празни. Той посегна и погали бузата й. — Поспи.

Тя не каза нищо, само се обърна и затвори вратата.

Тобин остана за миг неподвижен. Тревожеше се за нея. Докато другите вечеряха, тя се взираше някъде в празното, сякаш мисълта й искаше да се скрие от онова, което бяха видели очите й.

Обърна се и заслиза по стълбите. Познаваше това чувство. Знаеше какво означава погледът й, знаеше, че сънят ще бъде поне някакво убежище за нея, защото тя отчаяно се нуждаеше от това.

След като изпи по още няколко бири заедно със своите хора, всички се настаниха да спят върху тежките дъбови маси или на пода. Времето минаваше ужасно бавно, огънят гореше в огнището, наоколо се разнасяше леко похъркване. Но Тобин не можеше да заспи.

Сякаш лежеше така буден цяла вечност, сякаш много отдавна кръчмарят бе загасил огъня и бе оставил да свети само едно малко кандилце, сложено в пропукана купичка на тезгяха. Подът беше твърд, но той и преди беше спал на твърди подове и още по-твърда земя. Добре, че беше близо до огъня. Лежеше, подложил ръце под главата си, и се взираше в тавана.

Чуваше хъркането на войниците, един от тях от време на време проговаряше на сън. Тобин лежеше, мислейки за София и малките близначки. От ума му не можеха да излязат ужасните събития, които бяха преживели.

Той и неговите хора бяха свикнали с войната, бяха свикнали с кръвопролитието. Поне това беше войнишкото всекидневие. Знаеше какви жестокости могат да вършат хората, но това, което бяха видели днес, все още караше неговите войници да стоят мълчаливи и замислени. Някои удавяха ужаса си в пиене. А той не можеше да заспи. Спомни си кога за пръв път бе видял убити хора. Беше оръженосец на граф Мерик, когато видя как един уелсец пада убит, а по-късно, когато бяха превзели Камроуз и бяха пленили съпругата на Мерик, много мъже паднаха убити в обсадата. Оттогава насам Тобин беше виждал много пъти да се пролива кръв и се бе научил да се справя с това. Но за разлика от другите рицари, които можеха да убият някого и повече да не си спомнят за него, които никога не виждаха страха в очите на човека, когато разбереше, че е загубен, Тобин си спомняше всеки изплашен, примирен или умоляващ поглед. Трудно му беше да изтрие тези картини от мозъка си. Не успяваше да забрави кръвта. Първия път, когато бе видял кръв да блика от раненото тяло на мъж, той се бе обърнал и бе започнал да повръща. След това дни наред ръцете му трепереха и не можеше да спи.

А сега отново лежеше без сън.

Дочу леко скърцане, сякаш някой слиза по разклатена стълба. Обърна се и погледна. София стоеше на тясната стълба, стиснала парапета, и се взираше към него.

Той се изправи внимателно, за да не разбуди войниците. Тръгна към стълбата, прескачайки спящите тела.

Стигна до София и сведе поглед към седналата на стъпалата фигурка.

Тя бе обгърнала раменете си с ръце, сякаш не можеше да прогони студа от костите си.

— Какво правиш?

София отвърна очи и вдигна рамене — нещо необичайно за нея. Тобин седна до нея, гледайки я как трепери. Не можа да издържи и протегна ръце. — Ела тук.

Тя се сгуши моментално в прегръдките му.

— Студено ли ти е? — Той започна да разтрива гърба й с длани.

Тя поклати глава.

— Не можеш ли да спиш?

— Не мога.

Тобин докосна с брадичка остриганата й глава. Това не беше неговата София. Тази уязвима и тиха млада жена с болка и недоумение в очите. Искаше му се да изтрие от ума й събитията от миналия ден.

Знаеше, че не може, затова останаха така прегърнати, после тя помръдна и леко се отдръпна, без да излиза от защитния обръч на ръцете му. Вдигна очи към него.

По лицето й не можеше да се прочете почти нищо. Очите й бяха неразгадаеми.

Тобин плъзна поглед по устните й и после отново я погледна в очите. Усети, че я иска. Независимо какво беше настроението му, винаги щеше да я желае.

Но това усещаше само той, не и тя. Той знаеше, че може да направи с нея каквото иска, тя бе уязвима и щеше да се поддаде на желанията му. Можеше да й говори. Обгърна рамото й с ръка и положи другата на прегънатото й коляно.

— Близначките заспаха ли?

— Да, заспаха много бързо. Човек не трябва да мисли, когато спи.

— Да, но трябва да спре да мисли, за да може да заспи.

— Прав си.

— Говориха ли с теб за днешните събития?

— Малко. Много са объркани. Не разбират защо Алън и Миранда няма да се върнат.

Тя се загледа в ръцете си и той се запита дали изобщо съзнава, че сплита и разпуска неспокойно пръсти.

Тобин спусна ръка към кръста й, пое ръката й и леко прокара палец върху дланта й.

— Детето не иска да разбере смъртта. Само разбират, че семейството им го няма.

Тя вдигна очи към него, после се загледа над рамото му към нещо далечно.

— Спомням си — изрече София тихо. — Господи, колко добре си спомням това чувство.

Той я погледна изненадан, защото бе доловил в гласа й силно чувство. Тя бе затворила очи, сякаш за да спусне преграда между миналото и себе си.

— Ти си била на тяхната възраст, когато си загубила родителите си — изрече той.

— Дори по-малка. Бях на четири години, когато загубих майка си. — И след миг продължи. — Баща ми умря малко по-късно същата онази година.

— Но още си спомняш какво си усещала.

— Сякаш беше вчера. — След малко добави: — Чувствах се така, както Мод и Тилди сигурно се чувстват, сама и изгубена. Объркана. Изплашена и наранена. Всичко това заедно. И на човек му е трудно да го преживее. Животът си тече и изведнъж само за миг всичко се променя и знаеш, че нещата никога няма да бъдат същите.

— Спомняш си, че си се чувствала така, когато си била само на четири години?

— Да.

— Не съм сигурен, че мога да си спомня нещо от времето, когато съм бил на четири години. — Той я погледна и си призна: — Мисля, че човек би трябвало да бъде малко по-възрастен, за да усеща такива неща.

— Това, че си млад, не означава, че не чувстваш. Може да не знаеш какво чувстваш, но въпреки това го усещаш. Може да не намираш име, което да му дадеш, защото си много млад, за да знаеш думите, с които да го опишеш… Може би трябва да си по-стар, за да разбереш какво чувстваш или да мислиш върху последиците от загубата на близък човек, но не е нужно да си възрастен, за да можеш да страдаш. Не е нужно да си възрастен, за да бъдеш изплашен или да усещаш, че животът ти внезапно е свършил.

Тобин се замисли над думите й. Предполагаше, че е права.

— Бях на десет години, когато умря майка ми. Точно след като ме бяха дали при граф Мерик, но тогава той беше само сър Мерик. Преди Едуард да му даде титлата и земята.

— Помниш ли какво си изпитвал?

— Да. Исках да убия баща си.

Тя го погледна и се намръщи.

— Защо?

— Защото ми казаха, че докато майка ми умирала в леглото си, баща ми спял в своята стая с нейната наследничка.

— Затова ли мразиш баща си?

— Не го мразя.

— Не го мразиш ли?

— Не. Не чувствам нищо към него. Той не е достоен да го мразя.

София не запита нищо повече и той беше благодарен за това. Не беше искал да разкрива тези подробности от живота си пред нея. След известно време тя изрече:

— Тебе нямаше ли те у дома ти, когато тя умря?

— Да.

— Бяхте ли близки с майка си?

— Беше добра жена. И сестра ми Елизабет, и аз я уважавахме. — Той не искаше да говори повече за това.

— Ти говори доста време с децата, преди да си легнат.

— Да.

— Какво ти казаха?

— Искаха да разберат защо съм се преоблякла като момче и съм носила момчешко име. Казаха, че не им изглеждам на момиче.

— Бих искал да чуя как си им обяснила всичко.

Тя продължи със задавен глас.

— Излъгах тези хора, Тобин. Излъгах тези добри хора. Само защото исках малко свобода.

— Не си знаела какво ще се случи.

— Но това не ме оправдава. Аз ги харесвах. Бяха добри с мен. А ги излъгах.

Той не каза нищо. Нямаше какво да каже. Просто я прегърна.

— Децата казаха ли друго нещо?

— Децата виждат много неща, но не разбират какво са видели. За тях всичко е или черно или бяло.

— Предполагам, че това е добро за тях, по този начин се предпазват, докато не пораснат достатъчно, за да почнат да разбират какво виждат и какво означава то.

— Възможно е. Наистина не знам. — София замълча за миг после вдигна поглед към него. — Мод каза, че Миранда ги свалила от фургона и им казала да се скрият в гората и да не излизат, докато тя не дойде да ги потърси. — Отмести поглед и добави: — Направили както ги помолила. Но Тилди ми каза, че Сатана е убил онези лоши хора, навярно са видели всичко от скривалището си.

Двамата замълчаха. Момиченцата бяха видели как мечката разкъсва и убива онези хора. Мечката, с която бяха играли, ги бе защитила, превръщайки се в убиец.

Тобин усещаше как раменете на София започват да треперят. Тя притисна длани към очите си:

— Господи боже, защо? Не разбирам защо! Та те бяха добри хора.

Той я притегли в прегръдките си и я задържа плътно притисната до себе си.

— Никога няма да разбереш. Вероятно никой няма да узнае.

— Но това не е честно. Не е правилно. Защо добрите хора трябва да си отидат така?

София се разплака, сълзи потекоха по бузите й и Тобин разбра колко е уязвима.

— Добри хора умират непрекъснато, скъпа, ето защо онези, които остават, приемат толкова трудно смъртта.

— Знам — изхлипа тя. — Но не е честно. Не е правилно.

— Светът рядко бива честен.

Тя си поплака още малко, но постепенно се успокои и задиша дълбоко.

Трябва да заспи, помисли той. И то преди да е започнал да настоява тя да си легне. Но поради някаква причина, която не можеше да си обясни, Тобин реши да не се опитва насила да я кара да се връща в леглото. Остана да седи до нея на стъпалата, държейки я плътно до себе си, вслушваше се в дъха й и леко галеше гърба и врата й, а после, когато тя положи глава на рамото му, той обхвана нежно тила й и я притисна към себе си, защото поради някаква причина чувстваше, че мястото на главата й е именно там, на неговото рамо.

— Всичко това изглежда толкова безсмислено — прошепна тя.

— Много пъти съм виждал безсмислено отнемане на живот, София, и всеки път човек се пита как е възможно да има някаква причина за това. — Той млъкна, притискайки я по-силно към себе си, докато тя се наместваше по-удобно в прегръдката му. Започна да диша по-бавно и по-равномерно, сякаш заспиваше. Той опря брадичка в главата й облегна гръб на парапета на стълбата, протегна крака и затвори очи. — Понякога — изрече тихо, сякаш говореше на себе си, — понякога човек разбира, че изобщо няма никаква причина.

След миг и двамата бяха заспали.

Около пладне дружината влезе през масивните порти на замъка Камроуз, мина външния и вътрешния двор и спря пред главната кула.

Тобин слезе от седлото. Протегна ръце, вдигна София и я спусна на земята, придържайки лакътя й после хвърли кратък поглед към Парсин и Уолтър. Двамата войници се бяха държали толкова нежно с малките близначки, сякаш бяха някакви стъклени фигурки — през цялото време, докато идваха насам, те им говореха с мил глас, показваха им пробягващи по полето зайци и реещи се в небето соколи. Докато гледаше как момичетата разговарят с неговите войници, Тобин отново си спомни колко голяма сила могат да притежават децата, разбра и колко различни могат да бъдат неговите хора. Той ги беше виждал в бой, бе виждал невероятната им смелост и сила и му се струваше невъзможно тези двама войници да проявяват толкова нежност, каквато проявяваха сега с малките момичета.

Те свалиха децата от седлата и момичетата застанаха неподвижни, с тържествени лица, само очите им се стрелкаха наляво и надясно като на малки животинчета, притиснати в ъгъла.

— Хайде, София, двамата с тебе ще заведем децата вътре. Тобин и София подадоха ръка на момиченцата и влязоха заедно с тях в замъка.

Парадната врата изведнъж се отвори и отвътре се показа Мерик.

— Тобин! — Мерик го хвана за раменете и силно го разтърси. — Радвам се, че те виждам, приятелю.

Отстъпи една крачка и погледът му се стрелна към София.

— Лейди София, добре дошла. — Мерик я изгледа продължително, но благоразумно си замълча, докато тя правеше реверанс пред него, все още облечена в момчешките панталони и туника, с късо подстриганата си коса. — Влезте вътре. Кралицата е в приемната с Клио. Тя няма търпение да ви види, също както и кралят.

София замръзна.

Мерик сигурно бе доловил реакцията й, защото добави:

— Когато разбере, че сте тук.

София не каза нищо, само леко въздъхна от облекчение. Мерик погледна към децата и Тобин им каза:

— Това е граф Мерик. Той е господарят на този замък и наш добър приятел.

Момичетата стояха като втрещени, вперили поглед в графа.

София добави:

— Той е добър човек, деца, няма да ви направи нищо лошо, кълна се.

Мерик изгледа многозначително Тобин, погледна към момичетата и клекна, за да се озове на едно ниво с тях.

— Какво имаме ние тук, сър Тобин? — изгледа първо едната, после другата. — Та това са двама малки и смели бойци, кълна се.

Момичетата се спогледаха и Мод произнесе с чист ясен глас:

— Ние не сме войници, милорд. Ние сме сестри.

Мерик се направи на изненадан, после отново изгледа едната и другата, държейки се така, сякаш е напълно объркан.

На Тобин му се стори, че бащинството и добрата съпруга са направили чудеса с Мерик де Бокур. Графът потърка брадичка с едната си ръка.

— Сестри? — смръщи вежди, направи се, че ги разглежда внимателно. — Да, сега виждам приликата. Не знам как съм могъл да не се досетя.

Момичетата не си приличаха като две капки вода, но лицата им все пак бяха твърде подобни, с почти еднакъв цвят на кожата.

— Не сте внимавали — каза Мод, което накара Мерик да се разсмее.

— Да, малката. Кълна ти се, че в бъдеще ще внимавам повече.

Мод му се усмихна. Първата усмивка, която Тобин видя от двете деца. Тилди го потупа по рамото, за да привлече вниманието му. Той се обърна към нея.

— Ние сме близначки.

— Близначки? Ама как ще сте близначки!

Момичетата кимнаха.

— Да, близначки сме — каза Мод.

— Е, сър Тобин! — каза със смях Мерик, вдигайки поглед. — Какво ще кажете? Камроуз е най-щастливият замък, защото днес ще имаме два чифта близнаци. Твоят оръженосец в момента се среща с брат си. Със сигурност старата Гладис ще запали тържествена клада и ще изтанцува един благодарствен танц около нея по случай това огромно щастие.

— Да, наистина, огромно — съгласи се Тобин.

Мерик отново изгледа момиченцата.

— Почакайте лейди Клио да чуе за вас двете. Най-големите любимци на моята жена са двама близнаци. Познавате ли оръженосеца на сър Тобин?

Момичетата поклатиха глави.

— Е, вярвам, че скоро ще се запознаете. Той също е близнак и неговият брат е тук в Камроуз. — Мерик положи длани на препънатите си колене. — Сега ми кажете коя как се казва.

— Тя е Мод. — После Тилди потупа с палец гърдите си. — А аз съм Матилда, но не ме наричайте така, защото забравям да отговарям — и изгледа Мерик с най-сериозния си поглед. — Наричат ме Тилди.

— Добре, значи, Мод и Тилди — каза Мерик, наблягайки на второто име. — Лейди Клио много ще се зарадва да се запознае с двете ви. — И се наведе към тях, сякаш споделяше голяма тайна. — Тя ми казва, че не съм много силен, защото ми се ражда само по едно бебе наведнъж. Но пък и се оплаква, че не ям достатъчно сладки неща, за да мога да й дам дъщеря. Тя не иска да е единствената жена в семейството. И трите ни деца са момчета. Нямаме такива красиви момиченца като вас двете.

И той се изправи в целия си ръст.

Момиченцата се спогледаха и впиха очи в Мерик, който бе спечелил сърцата им със своето внимание и чар.

— Да ги заведем горе, после двамата с тебе ще си поговорим насаме — обърна се Мерик към Тобин.

Тобин кимна, но го подкани с жест да отстъпи настрана.

— Трябва да говоря с краля, преди да се срещне със София.

Мерик кимна леко, обърна се и протегна ръце към децата.

— Елате, млади дами. Ще отидем в приемната и ще видите кралицата. — Той погледна към момиченцата. — Някога виждали ли сте кралицата?

— Виждали сме — кимна Мод. — Видяхме я да минава с каретата си. Веднъж даже видях лицето й, но Тилди не можа да я види.

— Аз дремех — каза Тилди пъхвайки ръка в неговата.

— Е, елате с мене. Мисля, че сега ще видите кралицата съвсем отблизо. Лично аз ще ви представя на нея.

Мерик тръгна към приемната с бавни стъпки, за да могат децата да го следват.

— Кралицата — наведе се Мод пред Мерик, за да погледне сестра си, докато двете изкачваха стълбите към горния етаж, и прошепна високо — Тилди! Ще се срещнем с кралицата!

— Да, а пък аз този път няма да дремя.

Тобин обгърна кръста на София и двамата тръгнаха след Мерик, но когато стигнаха каменното стълбище, той я стисна за лакътя и й хвърли мигновен поглед.

Чувстваше я някак смалена, сякаш животът се бе оттекъл от нея. Може би имаше това усещане, защото този път София беше необичайно тиха. А може би това се дължеше на думите й от снощи. Или на това, което не бе изрекла тогава.

Когато стигнаха на горния етаж, пред тях стоеше лейди Клио. Тя погледна първо към децата, после към София и Тобин и се втурна към София.

— Слава на бога, че си жива.

Прегърна я и София отвърна на прегръдката й. След това лейди Клио целуна Тобин по двете бузи.

— И ти много ми липсваше, Тобин.

Графинята отстъпи назад и погледна към момиченцата.

— Клио, виж кого съм ти довел. Това е Мод, а това е Тилди — каза й Мерик.

Лейди Клио се наведе и им се усмихна.

— Здравей, Мод. Здравей, Тилди.

Момиченцата направиха неумел реверанс и измърмориха неуверено „здравейте“. После Мод каза:

— Ние сме близначки.

— Да, виждам — отвърна Клио.

Тилди се намръщи.

— Граф Мерик не го разбра.

— Но аз виждам, че сте на една възраст и трябва да сте сестри. Освен това, като видя близнаци, веднага ми става. Дори да не си приличат като две капки вода.

— Видя ли, Тилди? Тя внимава — каза Мод на сестра си.

Мерик разтърси глава и се засмя от все сърце.

— Обещах, че ще ги заведа да видят кралицата. — И смигна на жена си.

— О, колко хубаво. Аз ще почакам тук и след като се срещнат с кралицата, ще ги заведем в кухнята да видим дали ще се намери някакъв сладкиш. Струва ми, се, че готвачката тази сутрин приготвяше пайове. Със сливи. — Тя се обърна към децата и се наведе. — Обичате ли пай със сливи?

Момичетата кимнаха плахо.

— После може да идем при моите момченца. Те сега спят. Едуард е най-големият. На три години е и върши големи пакости.

— Като майка си — измърмори под нос Мерик.

Клио не му обърна внимание и продължи:

— Следващият е Роджър, той още няма две години, а новото бебе е малкият Уилям, беше кръстен преди два дни. Искате ли да се запознаете с нашите синове?

— Да — закимаха двете момичета. После Тилди пристъпи към Клио и заяви смело: — Когато видя този път кралицата, няма да дремя.

— Добре — кимна Клио, сякаш напълно я бе разбрала, после се изправи и леко вдигна рамене, поглеждайки към възрастните. Отправи усмивка към Мерик — Елинър е в приемната, скъпи.

След това графинята се обърна към София.

— Ти също би трябвало да дойдеш, тя няма търпение да те види — и Клио кимна към масивната врата в края на тесния коридор, осветен от закрепените в железни свещници восъчни свещи, които пускаха ярка, треперлива светлина. — Нека Мерик въведе момичетата, после ти ще останеш насаме с нея.

Тобин сведе поглед към ръката на София, която стисна неговата, докато София кимаше утвърдително, отговаряйки на Клио. Лицето й бе пребледняло. Сякаш всеки момент щеше да се разболее. Пое си дълбоко дъх, вдигна очи към него и каза:

— Трябва да се срещна с Елинър.

— Ще те изпратя — каза й той.

Всички последваха Мерик и близначките към стаята, където ги чакаше кралицата на Англия.

20

София не знаеше какво да очаква, когато влезе в приемната, след като Мерик и Клио изведоха близначките. Тя знаеше, че Тобин е пратил хора до замъка, за да кажат, че са я намерили, и да разправят какво им се е случило на пътя. Но не знаеше какво всъщност е било разказано на краля и кралицата.

Кралицата стоеше близо до прозореца с гръб към вратата, бледата и ръка бе положена на гърба на кресло, облицовано с тъмен пурпурен брокат, пред краката и имаше малка тапицирана табуретка. Алебардите стояха вляво от нея до близкия стенен килим, шиеха и тихо си приказваха с доближени глави. Изглеждаха като някакво двуглаво чудовище от гръцките митове.

Елинър се обърна и погледна към София.

Настъпи продължително мълчание. После кралицата премести поглед над рамото на София.

— Сър Тобин — изрече тя тихо.

Алебардите извъртяха глави и се вгледаха в София, а по лицата им се четеше какво мислят: гледаха я, сякаш е мъченица, въвлечена в изгубена кауза.

— Вие доведохте София жива и здрава, Тобин — продължи Елинър. — Благодаря ви.

Той се поклони леко.

— Удоволствието е мое.

София обаче знаеше, че не е негово удоволствие, а проблем.

— Бих искала да поговоря насаме със София.

Тобин положи ръка на рамото й, стисна го леко, поклони се и излезе.

Кралицата се обърна към придворните си и изрече:

— Оставете ни.

Алебардите станаха, подбраха поли и тръгнаха с отсечена стъпка към вратата, до която стоеше София.

Когато я наближиха, тя ги чу как си приказват тихо.

— Трябваше да й пуснем кръв — чу се острият шепот на Джейн. — Тогава нямаше да има сила да избяга като някое хлапе.

— Да, права си, Джейн — и Мейвис отмина покрай София. — Научихме нещо важно. Няма отново да се поддаваме на капризите й.

След миг вратата на приемната се затвори с остро изщракване. Елинър стоеше, впила очи в София. Отново настъпи дълго мълчание. Накрая кралицата поклати глава.

— Ах, ти, глупаво момиче.

Гласът й бе задъхан, пълен с чувства, тя пристъпи напред и протегна ръце.

София влетя в прегръдката й и зарови глава в нежната шия на Елинър, усещайки познатия мирис на канела и анасон, на сигурност и дом.

— Съжалявам — прошепна тя — Толкова съжалявам.

Елинър я потупа по гърба.

— Наистина знам, че съжаляваш дете. Ако това, което ми казаха, че се е случило с твоите спътници…

— Беше ужасно, толкова ужасно — прошепна София така, че я чу само кралицата.

Елинър замълча, после си пое дълбоко дъх. София я усети как трепва от вълнение. След миг тя я сграбчи за раменете и леко я отдръпна от себе си.

— Дай да те погледна. — Взря се в главата на София и смръщи вежди. — Боже господи… тази коса е ужасна.

София не знаеше дали иска да се засмее или да заплаче. Само знаеше, че ужасно се радва да види своята Елинър.

— Обърни се, дете.

София захапа долната си устна и бавно се обърна. Кралицата я гледаше, без да казва нищо, и на София й се стори, че това трае цяла вечност.

— Ще се моля косата ти да порасне бързо.

— Да — отекна София.

— Откъде намери тия дрехи?

— От един вехтошар.

— Така си и помислих — отбеляза кралицата. — Имам някои дрехи, с които ще се преоблечеш, преди да се срещнеш с Едуард.

София изстена и едва не се преви на две.

— Този път наистина успя да ни разтревожиш, София. Едуард е вбесен. Не мисля, че бих могла да се примоля за тебе, той вече няма да ме слуша. Не съм сигурна, че ако бях на негово място, щях да се вслушам в когото и да било.

София се вгледа във върховете на кожените си ботуши, чувстваше срам и вина. Не беше искала да подвежда Елинър, но кралицата наистина не можеше да разбере в какво положение бе изпаднала тя. Елинър беше кралица на Англия и хората винаги щяха да гледат на нея като на кралица, ако не за друго, то, защото Едуард го изискваше. Но София не беше кралица. София беше залог.

— Наистина — продължаваше Елинър, — последната ти постъпка беше такава лудория, че не знам дали заслужаваш подкрепата ми. Нанесе сериозен удар по моята вяра в тебе. Дори не мога ти опиша как се чувства Едуард и повярвай ми, проглушава ми ушите всяка вечер, откакто ти изчезна.

При тези думи София примигна.

— Винаги съм вярвала, че си духовита. Духът е хубаво нещо за една жена, София. Но преди да направиш това, не съм вярвала, че си глупачка.

Ужасно болезнено беше да го чуе. София си призна, че бе сторила грешка. Погледна към Елинър, която уважаваше дълбоко.

— Направих някои грешни стъпки.

— И сигурно би трябвало да се запиташ защо — изгледа я внимателно Елинър.

Защо ли? София може би не искаше да знае защо е направила това. Мълчаливи сълзи потекоха от очите й и замъглиха погледа й. Лицето на Елинър се превърна в един блед овал сред морето от сълзи, които София не искаше да пролее, но не можеше да възпре.

Елинър скъси и без това малкото разстояние помежду им, обхвана с две ръце лицето на София и положи нежна майчинска целувка на челото й. Поглади късите й остригани къдрици и въздъхна.

— Толкова те обичам, дете.

После тръгна към вратата, отвори я и изрече:

— Можете да влезете.

София се обърна.

Алебардите се появиха начело на процесия от слуги, които носеха храна, вода и една вана. Изпита ужасяващото усещане, че отново преживява онзи ужасен ден. Затвори пламналите си очи и изстена.

Кралицата излезе и Алебардите се заеха с нея. Моментално я съблякоха, бутнаха я във ваната и едва не й изстъргаха кожата, но София знаеше, че й остава нещо още по-лошо — аудиенцията с краля.

— По дяволите да върви Едуард! — отвори шумно вратата Мерик и нахлу в спалнята си.

Клио вдигна очи; седеше край огнището и решеше косите си. А ето го, помисли тя, майсторът на ругатните. Загледа как съпругът й се разхожда напред-назад из стаята, как най-накрая застава пред прозореца. Залязващото слънце изпращаше последните си лъчи през срещуположния прозорец, обливайки с топла жълта светлина стените и пода на спалнята.

Тя остави гребена и се изправи, после се приближи с леки стъпки до мъжа си. Той стоеше неподвижен и сърдит, толкова сърдит, колкото отдавна не го бе виждала. Клио обгърна широките му гърди и положи буза на гърба му.

— Какво има?

Той си пое дъх и обхвана ръцете й с едрите си длани.

— Кралят изпрати Де Клеър на още една дива мисия на север. Кълна се, започвам да мисля, че не иска София и Тобин да се установят някъде трайно.

— Е, възможно е. Според мене кралят просто иска да даде София в ръцете на първия появил се добър кандидат, който иска да я вземе с всичките й капризи. Колкото до Тобин, най-важното за него е пък неговата гордост. Той не е някакъв безхарактерен младеж. Макар че според мене, като мине време, ще започне да те слуша.

— Той се боеше от мене.

— Да, така е. Но що се отнася до София, факт е, че той е един от малцината младежи, които няма да допуснат тя да им се качи на главата. Струва ми се, че двамата са съвършената двойка. — Клио се усмихна и добави тихо. — Борят се така, като ние с тебе.

Мерик се изсмя.

— Наистина ли?

Тя го погъделичка.

— Ау, престани, жено. Двете със София не си приличате чак толкова много. Освен това София не вари такава бира, от която мъжете губят ума си.

— Да. Но ми се струва, че в главата на София врят разни планове. Тобин ще си има много работа с тях.

— Не и ако Едуард все го изпраща на някакви невъзможни мисии вдън гори тилилейски. Тобин беше готов скоро да се ожени за нея. Тя вече е на подходяща възраст и той твърдо възнамеряваше да изпълни обещанието си. Говорихме точно сутринта за това, после той отиде да се срещне с Едуард и ето го сега, че отново заминава към северните граници.

— А какво ще прави Едуард със София?

— Сега говори с нея. Не знам какво ще направи, но сигурно си има някакъв план, иначе Де Клеър още щеше да е тук. — Мерик се намръщи, гледайки все още през прозореца, после изведнъж се обърна и обгърна кръста на Клио. — Кажи ми, жено, какво прави ти през деня. Да не би да си се излежавала и да си похапвала сладкиши?

— Да, нямаше какво друго да правя — изрече тя с лекота. — Какво да прави човек с едно новородено, друго двегодишно и трето, което си вре носа навсякъде. Мод и Тилди ужасно се забавляваха с децата, Мерик. Бяха невероятна гледка.

— Какво мислиш за тия момиченца?

— Разкошни са и са много умни. Цял следобед учиха Едуард как да прави салтомортале. Дори Роджър се опитваше, но не можа да се претърколи презглава. Не можеш да си представиш какво са преживели тия сладки деца, като ги гледаш да си играят със синовете ни.

— Да.

— Все се чудя колко устойчиви са децата. Тъд и Туок бяха такива. Още от първия път, в който ги видях, бяха великолепни.

— И това ми каза тогава — трепна гласът на Мерик, сякаш не доизказваше нещо.

— Какво?

— Мислех си нещо.

— Да, виждам, че нещо те мъчи. Какво е?

— Мислех, че би трябвало да задържим Мод и Тилди при нас. Те вече нямат семейство. Нямат къде да живеят. Тобин и София май скоро няма да се съберат. А ние сме идеалната двойка, която може да се погрижи за тях.

Клио отстъпи назад и го загледа с отворена уста.

— Наистина? Ти искаш Мод и Тилди да живеят тука? С нас?

— Да. Така няма непрекъснато да ми натякваш, че си единствената жена в цял замък с мъже. Казах на Де Клеър, че ще ги вземем. Ако си съгласна.

— Ако съм съгласна? О, Мерик! Знаеш колко много искаш момиченце. А сега ще си имаме две! — Тя се вдигна на пръсти и го целуна, но не улучи устата му, а наболата му брада. — Трябва да се обръснеш, скъпи.

— Да. Но ние можем да си родим, и дъщери, Клио. Не вярвам на старата Гладис и предсказанията й. Тя е само една побъркана бабичка.

— Не ме интересува дали е сгрешила, като каза, че никога няма да родя дъщеря. Изобщо не ме интересува, дори ако всичките ни бъдещи деца са момичета. Аз въпреки всичко искам да дам дом на Мод и Тилди тук при нас.

Той се усмихна.

— И аз така си помислих. Но имаме един проблем.

— Какъв?

— Мечката Сатана. Какво, за бога, ще правим с тази мечка?

Клио остана замислена за миг, после се усмихна.

— Ще изпратя съобщение на Телери.

Мерик я погледна смаяно и се разсмя.

— Кълна се, че Роджър ще ме извика на двубой. Тази негова очарователна женичка ще го докара тук след не повече от седмица. — Пак се изсмя под мустак. — Горкият Роджър. Само мечка му липсваше при всичките животни, които гледа тя. — И поклати глава.

Клио сви рамене.

— Можеше да бъде и по-зле.

— Как така?

Клио се усмихна широко.

— Можем да пратим мечката на Телери заедно с баба й, старата Гладис, като придружителка.

Мерик избухна в продължителен гръмовен смях.

— Наистина при Роджър напоследък беше доста тихо. Казах му на кръщенето, че откакто се е оженил, е станал скучен старец. Бих искал да видя лицето му. Танцуваща мечка и старата Гладис. Тази стара друидка направи живота му истински ад… докато не се ожени за внучката й.

Клио и съпругът й се спогледаха многозначително.

— Е, кажи ми, скъпи, да пратя ли съобщение?

Мерик замислено потърка брадичка. Погледна я, кимна и се ухили широко.

— Да, непременно.

И се присъедини към искрения смях на Клио. След миг я грабна, вдигна я във въздуха и я целуна силно. Пресече стаята, без да я пуска и без да отлепва устата си от нейната, стовари се по гръб на леглото и я притегли върху себе си, като през цялото време я придържаше за тила, за да не изпуска устните й.

Да целува Мерик беше най-вълнуващото нещо, което някога бе изживявала Клио, още от онзи момент в двора на конюшнята преди толкова време, както и сега, независимо че бяха женени вече шест години, независимо че я целуваше така всеки ден. Щом устните му докоснеха нейните, тя винаги изпитваше онази неповторима тръпка, неповторимото вълнение и усещане за чудо.

Крал Едуард седеше в огромното си украсено с дърворезби кресло до масата, отрупана с пергаменти и карти, които заемаха цялата й повърхност. Вдигна очи, когато София влезе в стаята. Изражението му бе неразгадаемо, но погледът му я прикова. Тя предизвикателно тръсна глава и тръгна към него. Нямаше да се прави на страхливка.

— Сир — изрече София, сниши се в реверанс, после се изправи и срещна суровия му поглед.

Той бе подпрял брадичка в шепата си, лакътят му почиваше на ръчката на креслото. Присви застрашително очи, без да престава да я гледа. Не изрече и дума, само се обърна и сви една от картите, а после се зае съсредоточено да я връзва. Остави я настрана и се зае с друга карта. После с още една. Без да отронва и думичка. Без да обърне вниманието си към нея.

София знаеше, че кралят обича да създава напрежение, за да я види как се бори с него. Лошото беше, че винаги ставаше така. Сякаш мина цяла вечност, преди той да стане и да се вгледа в нея, извисил мършавата си фигура.

Едуард сключи пръсти зад гърба си и започна да се разхожда из стаята, все още забил очи в пода.

Внезапно се обърна и вдигна поглед.

— София.

Гласът му равен и спокоен, сякаш току-що я бе забелязал. Но онези, които познаваха Едуард, както го познаваше София, трепереха от него най-вече, когато гласът му беше именно така спокоен.

Тя щеше да се почувства по-добре, ако й се беше развикал. Но Едуард само се върна към масата, спря и я изгледа. Острият му поглед се спря на черепа й.

Тя усети остра потребност да скрие главата си от него и тази внезапна слабост никак не й хареса. Сви в юмруци отпуснатите си ръце, но се насили да диша равномерно.

Той се обърна и тръгна към креслото си, седна, облегна се назад, положи лакът върху ръчката, потърквайки замислено брадичката си, и я изгледа.

София се запита какво ли мисли кралят, какво ли ще й каже.

Той се загледа продължително някъде край нея и в стаята настана гневно, напрегнато мълчание.

Когато обърна лице към нея, сдържаността му бе изчезнала.

— За бога, София! — И той тресна юмрук по ръчката на креслото.

Тя подскочи.

— Би трябвало да те заключа в кулата и да глътна проклетия ключ!

Тя не каза нищо.

— Ти си моя повереница. Сгодена си за член на едно могъщо семейство. И имаш изключителен късмет, че Де Клеър не се възползваха от този акт на глупаво неподчинение, за да разтрогнат годежа.

— Аз ли имам изключителния късмет или вие, сир?

— О, ето го пак острия ти език. Явно дори след като си видяла разкъсаните на парчета мъже и жени, това не е успяло да сломи непокорството ти.

Тя сведе поглед и се взря в сключените си ръце, опитвайки се да ги накара да не треперят.

— Навярно смяташ, че съюзът ти с Де Клеър не е в твоя полза. — И той се изсмя остро. — Не съм допускал, че си толкова глупава, братовчедке. Лекомислена, да, но не и глупава. Ние нямаме нужда да те обвързваме с тях. Наистина ли не разбираш? Аз вече имам Гилбърт де Клеър. Той е мой васал и няма да наруши клетвата си към мене. Синът му е млад и здрав. Трябва да благодариш на небето, че не си омъжена за някого като Алфред де Бейн.

Като чу това име, тя потръпна. Едуард замълча, после продължи:

— Виждам, че пребледня, като чу това. Би трябвало, защото и двамата знаем какъв човек е. Знаеш ли, че той те иска? Направи ми извънредно щедро предложение, когато ти беше само на тринадесет години. Аз го отклоних, но той не се отказваше. Оттогава погреба още една съпруга, доколкото си спомням.

Тя усети как устните й пресъхват. Продължаваше да стои, стиснала юмруци до бедрата си.

— Но това няма значение. А сега ме чуй добре, София. Кълна ти се, че ако направиш нещо, което да развали годежа ти с Де Клеър, ще те дам на Де Бейн и тогава ще го оставя да прави с тебе каквото си поиска.

София с всички сили се опитваше да не показва, че думите му са я засегнали, но знаеше, че няма къде да се скрие от тази заплаха.

— Изобщо разбираш ли какво си направила?

— Да.

— Искам да те чуя да ми кажеш какво си направила. Да го чуя от собствената ти уста. Искам да узная за какво, в името на бога, си си мислила.

Тя се изправи.

— Избягах. Сама.

— Това ни е известно.

— Както знаете, сир, аз съм жена. Жените не са свободни. Ние нямаме избор. Мъжете правят избор вместо нас. Затова реших да живея като мъж. Избрах свободата и дори да е било само за един ден, за един час, но това беше моята свобода. Ако ме заключите и глътнете ключа, дори ако го хвърлите в Темза, поне ще знам, че за две седмици не е имало мъж, който да ме контролира. — И тя положи длан на гърдите си. — Аз контролирах живота си през тези дни. Аз и никой друг.

— И от това, което узнах, едва не са те убили.

— Не бях с тях.

— Кълна ти се, братовчедке, че това е последният път, когато ти се пада случай да извършиш подобна глупост. — Той се изправи. — Наистина последният път.

Едуард сключи ръце зад гърба си и я загледа, леко разкрачен, очаквайки реакцията й.

София отказа да го пита какво е решил да направи. Просто стоеше пред него и също го наблюдаваше.

Накрая той поклати глава и каза:

— Ще отидеш в манастира „Божие благоволение“ в Лестършир. Там ще прекарваш дните си в молитви — за да се научиш на смирение, покорство, послушание и разум. И ще останеш там, докато Де Клеър се върне.

— Докато се върне? Къде отива?

— Вече замина.

София усети как нещо в нея умира, как се пречупва. Той беше заминал. Отново беше заминал.

— Задълженията му го зоват другаде — продължи Едуард. — Ще останеш в „Божие благоволение“, докато той се върне, за да се ожени за тебе.

Той я бе изоставил. Дори не й бе казал сбогом. Нищо… Тя се чувстваше объркана и наранена, също както преди, когато беше избягала.

— Искрено се надявам от това твое бродене из страната да си научила един жизненоважен урок.

— Да, Ваша светлост — изрече София.

— Тогава ми го кажи. Искам да го чуя лично от устата ти.

София си пое дълбоко дъх, изпусна го и наклони глава, произнасяйки бавно, без да престава да го гледа:

— Научих, че свободата е наистина чудесно нещо.

Книга втора

София затвори дневника на Елинър и дълго време седя загледана в него, положила ръка върху тежкия сребърен обков. Спомените й бяха по-свежи, отколкото можеше да си представи, макар да бе минало толкова много време.

Хората казваха, че времето те кара да забравиш. Но тя не забравяше, дори сега тази част от миналото да й изглеждаше така, сякаш оттогава е протекъл цял един човешки живот. Тя се засмя на себе си. Може би наистина беше така.

Сега, след като бяха минали толкова много години, вече я нямаше Елинър, майката, която тя винаги бе имала, но бе осъзнала това едва когато стана по-възрастна и доста по-мъдра. Елинър ужасно й липсваше. Минаха много години, откакто кралицата бе умряла. Цялата страна бе потънала тогава в траур, но никой не тъжеше повече от Едуард. Кралят пренесе тялото й през страната, отбелязвайки пътя на траурната процесия с бели кръстове, символ на неговата любов и уважение към съпругата и кралицата. Кръстовете още стояха по местата си и когато София видеше някой от тях, си спомняше и заплакваше.

Отново хвърли поглед към часовника. Имаше време, преди да слезе долу, преди всички да се съберат, но нямаше време да седи и да си спомня като някоя старица.

София остави настрана украсения дневник на Елинър и взе другата книга, с простите дървени корици и обикновени кожени връвчици.

Подобно на другата книга, и тази имаше украси, но не бяха много, нямаше и цветни заглавни букви, само тънки линии, които обграждаха в рамки написаното по тънките кремави страници. Тук бяха събрани думите на другата жена, която също бе имала огромно влияние върху живота й. Майка посвоему, защото я научи на неща, които Елинър нямаше възможност да й каже. Джудит не беше кралица, но без съмнение в очите на София би могла да бъде.

София отгърна корицата и зачете.

Тя дойде при мене в един мрачен, дъждовен ден, млада жена, която щеше да внесе светлина в живота ми, да донесе радост и немалко вълнение в онова, което глупаво мислех, че ще бъдат моите най-спокойни години, защото никой не смята, че сред покритите с бръшлян каменни стени на един лестърширски манастир, особено такъв като „Божие благоволение“, би могло да има нещо друго, освен спокойствие и мирна тишина.

Но небето беше черно и ниско надвиснало през този ден, дъждът сърдито плющеше и мокреше до кости всичко живо, сякаш самият господ бог искаше да удави земята и да я очисти, както веднъж вече бе направил в отдавна отминалите времена, когато бе казал на Ной да скове своя ковчег. Често съм си мислила, че господ постъпва тайнствено и интригуващо. Със сигурност. Той има доста странно чувство за хумор, за да гледа човечеството ден след ден и да не се смее на това, което ние сами си причиняваме. Какво друго обяснение би могъл да има фактът, че лейди София Хауърд дойде в изгнание в „Божие благоволение“ в най-силната буря, каквато сме имали тук от две десетилетия насам?

Не, господ има чувство за хумор, а за щастие такова имам и аз…

21

Сестра Джудит преглеждаше написаното през последните дни в книгите на манастира, където сестра Катрин от Шрузбъри методично бе нанасяла не само всяко раждане в манастирските стада, но и възрастта на всяко животно.

5 шопара — два по на три години, два по на две, един, роден на петнадесетия ден на април, сега на една година, десет свине майки — девет на по три години, една на една година, десет porcelli lactates sub matribus (прасенца сукалчета)…

Сестра Джудит вдигна очи от красиво изписаните страници и прищипна основата на носа си, потърквайки един стар, грозен белег, който тръгваше отстрани на лицето, спускаше се по врата и стигаше чак до рамото.

Очите ми вече остаряват и отслабват. Сигурно е от многото години в горещата слънчева пустиня.

Хвърли бърз поглед към сестра Катрин, която стоеше пред малкия пюпитър, стиснала ръце пред себе си, с очаквателен вид.

Джудит положи ръце върху книгата, погледна я и я затвори, а след това вдигна очи към другата монахиня.

— Е, сестро, ако епископът трябва да провери книгите, които така добре сте водили, няма да има съмнение, че свинското е основната храна, която се яде в „Божие благоволение“ — младо свинско, на средна възраст и старо свинско.

— Да, сестро — отвърна Катрин с неимоверна гордост, без да забелязва подигравателния тон в забележката на Джудит.

Сякаш вятър бе прошумял покрай ухото й. Безхитростният й и невинен ум никога не схващаше нюансите в проницателните мисли на Джудит — не че милата, набожна сестра Катрин от Шрузбъри би могла да долови подобни неща, ако ги чуеше от други хора. Тя притежаваше чист, простичък, праволинеен дух и се беше посветила на божието дело така ревностно, както никоя друга от петнадесетте монахини, които живееха в „Божие благоволение“.

Камбанката, окачена от външната страна на манастирската стена, зазвъня продължително, силно и трескаво. Джудит положи широките си длани на ръба на масата и се изправи, опирайки се на здравия си крак. Наведе се, взе патерицата и я пъхна под мишница.

— Ела. — И закуцука към вратата. — Да посрещнем посетителя.

— Очакваме ли някого? — втурна се сестра Катрин след нея, защото Джудит можеше да се придвижва с патерицата и със силния си крак много по-бързо, отколкото другите монахини с тичане.

— Да. Ако се осмеля да направя някакво предположение, бих казала, че е ескортът на краля, който води младата му братовчедка лейди София Хауърд, тя трябва да остане тук, докато кралят или годеникът й не пратят да я вземат.

— Но, сестро, нали вече не приемаме деца на благородници. Не и откакто малките синове на сър Томас Хънт подпалиха олтара, а после заровиха реликвария с парченцето свещена плащеница в зеленчуковата градина.

С ъгъла на окото си Джудит забеляза как сестра Катрин размахва ръце, за да не изостава, затова забави крачка.

— До репите го заровиха! До репите! Още не мога да си го представя! — мърмореше Катрин.

— Да, със сигурност това беше светотатство, но лейди София не е дете. Не е жестоко момченце. Тя е на седемнадесет години, сгодена за най-големия син на Глостър, втора братовчедка на краля, който плати достатъчно злато, за да направим седем нови олтара, да отидем до Йерусалим и да купим ново парче свещена плащеница, ако на нея й хрумне да унищожи съкровищата на „Божие благоволение“, в което се съмнявам, тъй като тя не е момче на седем или девет години, разглезено и глупаво, каквито бяха джереметата на Хънт.

Джудит отвори вратата, която водеше към двора, и тръгна по покритата алея към портата.

Две други монахини вече бяха там. Сестра Алис от Ейвън каза:

— Кралските войници са, сестро.

— Да, предположих, че ще са те. — Джудит се опря на здравия си крак и насочи патерицата към желязната греда, препречила тежките крила на дървената порта. — Отворете. Бързо, сестри, преди горките божи души да се удавят в този дяволски дъжд.

Желязното резе полека се отдръпна и групата въоръжени мъже, облечени в дрехи с кралските цветове, алено и златно, носещи кралския флаг с лъва, влязоха в манастира и глухият тропот на подковите по лъщящите от вода камъни на калдъръма наруши обичайната тишина на двора.

Не мина много време и всички се прибраха на сухо. Сестра Джудит ги загледа как се разстъпват, за да сторят път на една висока млада жена, която тръгна от центъра на групата право към мястото, където стоеше възрастната монахиня. Лицето й бе полускрито от широката качулка на синьото й наметало, но тя вървеше изправено, с почти кралска походка, което вдъхна дълбоко уважение у Джудит, но и малко я изненада, защото очакваше да види някакво подскачащо и цвърчащо младо момиче.

Девойката спря пред нея и тръсна глава.

Качулката се свлече.

Джудит се възхити на жеста й, особено когато събраните наоколо монахини ахнаха при вида на младата жена, която застана пред тях.

Всички загледаха омаяни това чисто доказателство колко съвършен творец е господ бог. Чертите на девойката бяха изумително красиви — малък, но прав нос, бяла кожа и фини кости, пълна уста и късо остригана коса, която беше толкова гъста и черна, че лъщеше като ониксовите свещници, които украсяваха олтара. Но именно великолепната й кожа привлече вниманието на Джудит — бяла, толкова бяла, че сякаш дори суровите лъчи и на най-силното слънце нямаха власт над нея.

Още когато бе постъпила тук, сестра Джудит не би могла да се похвали с такава чиста, млечнобяла кожа. Затова за пръв път от години насам тя изпита лека завист.

Пристъпи напред.

— Лейди София, аз съм сестра Джудит от Кемпстън, абатиса на „Божие благоволение“. Приветстваме ви и нека Всевишният ви благослови и ви дари със Своята добрина, докато пребивавате сред стените на нашата обител.

— Благодаря ви, сестро.

Девойката кимна, отвръщайки бързо очи, но когато отново вдигна глава, погледът й доби предишната си острота.

Не, помисли си Джудит, това не е някое капризно момиченце. Намести патерицата и махна със свободната си ръка към коридора.

— Елате. Ще ви покажа стаята ви.

— Благодаря.

Джудит погледна към кралските войници.

— Моля, донесете вещите на дамата.

— Няма да е необходимо.

Джудит се обърна към девойката с въпросителен поглед.

— Нося само това. — И тя посочи сандъчето, което един от войниците държеше с лекота в огромните си ръце.

— Пътувате доста скромно като за благородна дама, лейди София.

— Имам всичко, което ми трябва — изрече тя.

— Тогава ме последвайте.

И Джудит тръгна към дългия тъмен коридор, приличен на входа на някоя пещера, който отвеждаше към килийките, обитавани от монахините в „Божие благоволение“.

Сър Тобин де Клеър яздеше на север, към шотландската граница, с поредната безполезна мисия на Едуард. Трябваше да занесе документите за някакво споразумение между Едуард и съпруга на сестра му, шотландския крал Александър.

Замина с нежелание. Работата можеше да я свърши и някой обикновен пратеник, а не рицар с половината си въоръжена дружина.

Когато Тобин разказа на Мерик каква заповед е получил от краля, той намери най-верните изрази. Защото познаваше Едуард доста по-добре от приятеля си.

— Има си мотив, Тобин — отбеляза Мерик, разхождайки се из стражницата с дълги, гневни крачки. — Нямаше да те прати на тази мисия, ако не крои някакъв план.

Тобин знаеше какъв е планът. Поради някаква причина Едуард не искаше той да се ожени скоро. Нямаше защо тъкмо той да носи на север тези документи. Нищо друго, само това, че Едуард искаше да го отдалечи на много мили от София.

Плътно до него яздеше Парсин.

— Стъмва се. — И махна към местността пред себе си, която хората му бяха вече изследвали. — Добре ще е да направим лагер на оня рид. Ще виждаме цялата долина и към пътищата на север и на юг.

— Добре. Кажи на хората, че ще спрем там за през нощта.

Тобин поклати глава и се извърна, загледан в своя капитан, който препусна към войниците, за да предаде заповедта му. После се обърна отново към пътя пред себе си.

Беше си чисто губене на време. Всички знаеха, че напоследък уелсците създават повече безпокойства и че по границата с Шотландия почти няма нападения. Той и хората му бяха в такава безопасност тук, както ако се намираха някъде близо до Лондон. Изчака Парсин да се върне при него и пришпори коня към високия рид.

Около залез, точно след като камбаните призоваха за вечерня, София седна заедно с монахините край огромната дървена маса в дългата, тъмна стая без прозорци, която служеше за трапезария, и докато те поглъщаха храната си едва ли не с настървение, тя бе впила ужасения си поглед в чинията.

Хлябът беше черен, не онзи вкусен кафяв хляб, направен с мед, който бе яла в Лондон, когато пътуваше с Алън и Миранда. Не, клисав черен хляб с едри парчета трици, сякаш изобщо не беше минавал през воденичния камък. Със сигурност нямаше нищо общо с пухкавите самуни от бяло брашно, каквито винаги се поднасяха на трапезата на краля.

Нямаше дивеч за начало на вечерята, нямаше никакви тъмни, богати меса, само твърда солена риба треска с горчичен сос, който приличаше по-скоро на кална локва, а колкото до зеленчуците, те се ограничаваха само с някакви увехнали и избледнели репи без никакви подправки. София гледаше с ужас воднистите подобия на зеленчуци, немощно полегнали в подносите наред със солените риби, от които лъхаше вековна сухота.

По-апетитни щяха да изглеждат старите й обувки, помисли тя.

Сестра Катрин вдигна очи от чинията си.

— Вие не се храните.

София поклати глава и отпи голяма глътка вода от чашата си, за да не й се налага да отговори. Нямаше дори вино, нито сладка медовина. Нищо, освен бистра кладенчова вода.

Сестра Катрин се обърна към другите.

— Лейди София не яде.

Всички вдигнаха очи, без да престават да дъвчат, и я загледаха така, сякаш е полудяла.

Сестра Джудит, седнала на противоположния край на масата, изгледа София така, сякаш можеше да прочете мислите й.

— Може би лейди София не е свикнала с такава скромна храна като нашата.

София не беше чак толкова глупава, че да вземе да лъже пред стая, пълна с монахини. Но дори да беше по-завеяна, отколкото беше всъщност, пак не би искала да си има неприятности с господ бог, затова не каза нищо.

— Може би пътуването я е изтощило — предположи сестра Катрин и леко потупа ръката на София, преди да се върне към вечерята си.

Сестра Джудит изгледа София с вдигнати вежди.

— Когато огладнее, ще яде.

И след тези думи се върна към храната в чинията си.

Скоро вечерята свърши и София направи грешката да се надигне, за да си тръгне, благодарение на което чашите и подносите, пълни с огризки от репи, се озоваха тикнати в ръцете й. Тя се вгледа недоумяващо в тях.

— Ела — изгледа я през рамо Катрин, запътвайки се към вратата. — Трябва да раздигнем масата и да изхвърлим боклука от кухнята.

— Но вие имате прислужници — възрази София. В гласа й се дочу лека нотка на нетърпение, което не би могла да прикрие, дори да искаше, а тя не искаше. — Нали ги видях. Те приготвиха храната и я поднесоха.

— Да — Катрин се обърна и стовари още един тежък калаен поднос в ръцете на София. — Но на залез-слънце те си отиват у дома, при семействата си. Ние разчистваме след ядене — говореше тя, продължавайки да снове като страж между зъберите на крепостна стена от трапезарията до кухнята, която в действителност представляваше миниатюрен навес, прилепен към стената на трапезарията. — Тъй като ние ядем яденето, изглежда справедливо да разчистваме след това, не мислиш ли?

София не спомена, че не бе хапнала и трошица. Подобен аргумент тук явно нямаше да бъде на място.

— Сложи ги в дървеното корито и ги изтъркай добре с пясък.

— С пясък?

— Точно така. В делвата на полицата е. Докато правиш това, аз ще донеса малко гореща вода.

И Катрин излезе навън при огнището и високата каменна пещ, построена пред навеса.

София се намръщи недоволно, после вдигна очи, забеляза тумбестата делва и гребна оттам шепа пясък. Затърка една купа, но пясъкът се смеси с остатъците от репите и стана на огромни лепкави буци, които само се размазваха по мръсния съд. Тя впи отчаян поглед в мръсотията.

— Какво направи? — дотича Катрин и впери очи в цапаницата. София я изгледа през рамо.

— Търках с пясък, както ти ми каза.

Катрин сви вежди и я изгледа с невероятно смайване.

— Но ти трябваше първо да махнеш остатъците от храната.

Да махна остатъците от храната? Не си ми казала, че трябва най-напред да направя това.

Преди да отвори уста, Катрин вдигна едно гърне с вода и го изля върху ръцете на София, върху купата и дървеното корито.

— Ау! — изпищя София и отскочи, разтърсвайки опарените си ръце във въздуха.

— Гореща ли беше водата? — Катрин топна ръка до лакът в коритото. — На мене не ми изглежда гореща. Много си е добра.

От коритото се вдигаше гъста пара. Тази монахиня сигурно имаше кожа като дървесна кора. София се намръщи и се вгледа в почервенелите си ръце, после започна да ги разтрива. Още пулсираха от опарването.

— Дай им малко време на ръцете, скъпа, и ще свикнат. Какво й предстоеше да прави, та ръцете й да свикнат да бъдат парени? Не можа да попита, защото сестра Катрин тикна в ръцете й купа, пълна с огризки от репи, и й заповяда да „стърже“.

Нощта беше ясна, хиляди звезди трепкаха по небето над рида. В далечината, над короните на дърветата, се издигаха стръмните хълмове на Шотландия. Беше тихо, нищо не помръдваше сред дърветата, лагерните огньове догаряха.

Тобин клекна пред един от тях, подпрял ръка на коляното си, без да престава да дъвче парче печен заек. Дояде го, хвърли костите в огъня и пламъците рязко изсъскаха.

Той се изправи, кимна за лека нощ на хората наоколо и тръгна към друг огън, около който войниците си предаваха от ръка на ръка мях с вино. Надигна меха, пи и го подаде на един войник. Някой подхвърли солена шега, която накара всички да се разсмеят. После Тобин намери време да поговори поотделно с всекиго.

Беше наблюдавал години наред Мерик де Бокур, докато служеше при него първо като паж, а след това като оръженосец. От него научи колко важно е да познава добре хората си, защото те му пазеха гърба, рискувайки собствения си живот, и се бяха клели във вярност към него точно така, както той се бе клел пред граф Мерик, сър Роджър и накрая пред краля.

Поговори с тези, които застъпваха на стража, после тръгна към мястото, където бе оставил седлото си, легна и се загледа в звездите, пъхнал ръце под главата си. Но пред очите му се появи образът на София и звездите, нощното небе, хълмовете, всичко наоколо започна да бледнее и да се губи.

Тя го бе обсебила. Лицето й се явяваше всеки път, когато най-малко го очакваше. Той не знаеше защо става така и това не му харесваше, но с времето свикна, най-вече защото това се повтаряше години наред. Сякаш тя се бе вмъкнала под кожата му, защото на моменти Тобин не можеше да мисли за нищо друго, освен за нея, това го подлудяваше. Искаше да се ожени за нея, беше я намерил и върнал в двора именно с тази цел. Толкова силно я искаше, че когато Едуард му съобщи за тази мисия, той бе тръгнал незабавно, от страх да не извърши пряко себе си някой предателски акт спрямо своя суверен.

Пое си дълбоко дъх и го изпусна.

Тогава чу вик.

Веднага скочи и изтегли сабята от ножницата.

След миг от гората се появиха отряд шотландци, сякаш излезли от дънерите на дърветата.

Тобин се огледа вляво, после вдясно. Бяха обкръжени.

Двама от нападателите държаха стражите, опрели остриетата на камите си в гърлата им.

— Предай се, англичанино, иначе твоите хора ще умрат още сега.

Тобин си пое дъх сърдито и остро, после пусна сабята.

22

Не след дълго сестра Катрин заведе София в стаичката, която трябваше да бъде нейно жилище. Отключи вратата и я отвори. Бяха казали на София, че всяка нощ след предсъня заключват в стаите им жените в „Божие благоволение“, за да могат да се молят на спокойствие.

София предположи, че се молят да бъдат освободени от принудата да живеят на такова място, което почти не се различаваше от затвор. Дори казваха на тези стаи килии. Единственото, което им липсваше, бяха решетките.

Тя се съблече, изми се и легна на тясното легло с корав и неравен сламеник, без никакви чаршафи. Придърпа грубото вълнено одеяло — единственото одеяло — до раменете си и усети как по краката й плъзва студен въздух. Надигна се на лакът и погледна.

Леглото беше твърде късо и краката й висяха отвън. Тя се отпусна отново по гръб и подложи ръце под главата си. Огледа тъмната стаичка и се почувства толкова самотна, колкото не се бе чувствала много отдавна.

Затвори очи, за да може по-лесно да заспи. Тогава нямаше да става нужда да мисли. Нямаше да се налага и да чувства каквото и да било. Просто щеше да спи.

Но не можеше да заспи. Нещо я гризеше. Напрежение.

Всяка нощ едно и също. Мисълта я водеше обратно към места, където не искаше да се връща, към нейните приятели и ужасната им участ. Ако успееше да заспи след това, сънуваше кошмари — как някой я преследва по пътища или дълги тъмни коридори, как я сграбчват груби разбойнически ръце и тя не може да се защити. Събуждаше се цялата разтреперана, плувнала в студена пот, а чаршафите й се оказваха целите измокрени.

Тогава оставаше будна, опитвайки се да мисли за нещо друго, за каквото и да е. И успяваше. Понякога преди зазоряване мислите я отвеждаха при Тобин. Обратно при онези моменти, когато волята й изчезваше, при целувките му, за които копнееше, при миговете, когато ръцете му похищаваха тялото й и я докосваха на такива места, които само тя бе докосвала дотогава.

И София отново си представяше себе си в ръцете му, само така успяваше да заспи — мислейки за него. Само така успяваше да отпъди страховете си.

Лежеше и си представяше как той я целува. Усещаше аромата му. Допира му. Дори когато си казваше, че трябва да го забрави. Дори след като така я беше наранил тогава, първия път… Можеше колкото си иска да си заповядва да го забрави, но нито сърцето, нито умът й се подчиняваха.

Истината беше, че тя му принадлежеше. Не заради годежа, макар това да правеше връзката им официална. Тя беше негова още от първия път, когато го видя, може би дори още от онази първа игра на „сляпа баба“, когато тя беше една на дванадесет години.

А той бе заминал и отново я бе изоставил.

Тобин дори не се бе сбогувал с нея. Беше неин годеник. Струваше й се, че му е приятно с нея, а и на нея й беше приятно. Бяха споделяли интимни мигове в онзи хан, той я бе прегръщал цяла нощ, когато тя не успяваше да заспи.

Но не си бе направил труда да й каже „довиждане“. Просто отново бе заминал и никой не знаеше за колко време.

Тя започна да се ругае, задето така глупаво се е надявала или дори задето си е въобразявала, че той ще е по-различен от всички мъже, които бе познавала досега.

Истината беше, че мъжете изоставяха жените.

О, те можеха да те докосват и да те целуват, да те желаят, да те мамят и да ти обещават какво ли не. Можеха да говорят за деца и бъдеще, но си бяха измамници. Правеха каквото им скимне. Отпрашваха нанякъде в името на дълга или честта, отиваха на война и те оставяха да се питаш дали изобщо са били с тебе. Или дори дали не си си въобразила техните прегръдки, целувки и нежни думи. Дали не си си въобразила, че ти обещават нещо.

И така, той бе хукнал нанякъде, а тя се бе озовала тук, в манастира. Без да знае докога. Братовчед й беше казал, че трябва да се моли да я споходи смирение и покорство.

Тя затвори очи и въздъхна. Беше се наситила на манастирски живот следобеда и вечерта. Най-много се страхуваше, че не знае как ще преживее изобщо цялата тази ужасна досада.

След първата седмица в манастира София всяка вечер след предсъня се стоварваше в малкото си легло съвсем изтощена, затваряше уморените си очи и с последния си дъх, преди да заспи, отправяше молитва към бога да я научи как да се примирява.

Монахините имаха прекрасна градина сред стените на манастира и много се гордееха с нея, защото я бяха направили да прилича на Гетсиманската градина. Още на другия ден, след като пристигна, на София бе отредено задължението да плеви тази градина. Когато бурените бяха изкоренени до един, София трябваше да сади цветя, да ги полива, да носи кофа след кофа от кладенеца в другия край на манастирския двор.

Тя се научи да бърка дървесна пепел, боклук и птичи изпражнения — отвратително воняща смес — и да тори почвата. Трябваше всеки ден да прочиства с гребло градината, да сменя водата в поилката за птици зад манастира — там склонът беше толкова стръмен, че тя трябваше да спира седем пъти и да си поема дъх, преди да стигне най-горе.

Когато не беше в градината, помагаше на монахините. Хранеше добитъка. Броеше свинете. Чистеше оборите и извозваше тора в зеленчуковата градина. Събираше яйца от полозите и когато кокошките не искаха да се разделят с тях, я кълвяха ожесточено. Тогава тя се заканваше, че ще им отреже човките и ще ги хвърли на свинете. Переше бельото и кърпите, скоро кожата на ръцете и се изсуши и напука, а по дланите цъфнаха мехури и незарастващи рани.

София сама се грижеше за дрехите си. Сама си вареше сапун. Носеше дърва за огъня от гората Чарнууд, където монахините ги сечаха. В края на първата седмица вече започна да яде солената риба и воднистите репи. Дори посягаше и към черния хляб.

Дойде Великден. Благословеният Великден, когато тя нямаше да върши никаква работа. София влезе в трапезарията и се отпусна на твърдата дървена пейка. Наведе глава заедно с другите, когато сестра Джудит започна да благодари на бога за оскъдната им храна. После отвори очи и отпусна напуканите си, покрити с мехури ръце.

Тогава долови аромата на райските селения. Знаеше, че трябва да е това, защото нищо на света не миришеше толкова прекрасно.

Монахините си бъбреха тихо, когато вратата между кухнята и трапезарията се открехна. Изведнъж настана тишина и жените се обърнаха като една, а на лицата им се изписа очакване и надежда.

След миг тя разбра каква е причината.

Слугите и готвачката влязоха, носейки препълнени подноси с най-невероятните ястия, каквито София не беше виждала, откакто беше дошла тук. Слугата сложи един поднос от дясната й страна.

— Това ли е, което си мисля? — запита тя.

— Свинско пълнено с цариградско грозде и бадеми. — Слугата направи лек поклон и се оттегли.

Тя грабна лъжицата за сервиране и сипа огромна купчина ядене в чинията си, а в това време до левия й лакът кацна още един поднос. Взря се невярващо в парчетата златист пай и реши, че е умряла и е отишла на небето.

Храната беше възможно най-вкусната, която някога бе опитвала, и София започна да се тъпче така, че след малко едва можеше да мръдне и в стомаха й нямаше място за ягодовата пита със сметанов крем, украсена с бадеми и стафиди.

Наведе се към сестра Катрин и прошепна:

— Кажи ми, че ядете такива вкусни неща на всеки празник. Катрин я изгледа с въпросително свити вежди и отговори:

— Така е.

София въздъхна щастливо и се усмихна.

— Мога да ям солена риба и репи всеки ден, ако знам, че ще ям такова нещо поне на всеки два месеца веднъж.

— На всеки два месеца?

— Да. На празник, когато не трябва да ядем солена риба и ряпа. Сестра Катрин се престори, че мисли усилено върху думите на София, после изведнъж се разсмя от все сърце.

Другите се извърнаха към нея и също се разсмяха.

— Кажи ни какво толкова смешно има, сестро — запита сестра Джудит.

— Лейди София мисли, че всеки ден ядем само солена риба и ряпа! Всички монахини прихнаха да се смеят, сякаш бяха чули най-смешната шега на света.

Сестра Джудит също се засмя и каза:

— Май нашата лейди София трябва да се посъветва с календара.

София сви вежди.

Сестра Катрин се обърна и я потупа по ръката.

— Досега имаше пости, скъпа. Солената риба, ряпата и черният хляб бяха единствената храна, с която разполагахме за покаянието си.

— Да не искате да кажете, че повече няма да ям солена риба?

— Чак до догодина.

София нададе висок радостен вик и всички се разсмяха.

Пратеникът на Де Клеър, оръженосецът Туок, дръпна юздите на коня си и спря пред стените на замъка Уиндзор.

— Туок от Камроуз, оръженосец на сър Тобин де Клеър! Имам спешно съобщение за краля!

Спуснаха подвижния мост, вдигнаха решетката и момъкът се втурна във вътрешния двор. Веднага го въведоха в залата, където кралят заедно със съветниците си разглеждаше бойните карти, пръснати по огромната маса.

Оръженосецът влезе, направи дълбок поклон и подаде запечатания пергамент на един благородник от свитата на краля, който веднага го предаде на Едуард.

Кралят бе седнал в огромно кресло пред отрупаната с карти маса.

— Какво толкова има, че си останал без дъх, момче? — Хвърли поглед към печата. — Това от господаря ти ли е?

— Да, сир.

Едуард счупи печата и разви пергамента. След няколко мига вдигна очи, присви ги замислено, без да губи самообладание, после хвърли писмото настрана.

— Май някои кланове възразяват срещу преговорите между мене и съпруга на сестра ми. Конфискували са документите и са пленили Де Клеър заедно с хората му. Поставят условия и искат откуп — от Александър и от мене.

Избухнаха гневни викове, Едуард вдигна ръка.

— Престанете. — Отправи поглед към ковчежника. — Как сме с хазната?

— Всички доходи от тази година са заложени, сир. Не можем…

— Добре! — отсече Едуард. — Прати съобщение до Глостър. Виж дали не може да откупи сина си. Ние не можем. — Погледна към пратеника на Де Клеър. — Върни се и им кажи, че това не ни засяга. Могат да задържат Де Клеър.

— Сир? — зяпна Туок.

— Ще говоря направо със съпруга на сестра си — обърна се Едуард към придворните, после погледна оръженосеца. — Още ли си тук?

— Не, сир.

Туок излетя от залата, метна се на коня си и препусна с всичка сила, но не към Шотландия, а към Камроуз, за да извести граф Мерик.

Добила сили от превъзходното ядене, на следващата сутрин София се събуди бодра и се захвана със задълженията си. Беше свършила с прането и сега бързаше да свали в двора огромна купчина чаршафи по стръмното стълбище на източното крило на манастира. Беше обещала на сестра Катрин да й помогне със счетоводните книги, което беше доста подходяща работа, защото от снощи валеше проливен дъжд.

София сви по завоя на стълбището и се сблъска с някого. Чаршафите се разлетяха от ръцете й. Тя извика, спъна се и падна назад, удряйки така силно гърба си в едно стъпало, че пред очите й блеснаха свитки.

Сви вежди от болка, надигна се и премига. Огледа се и видя сестра Джудит до най-долното стъпало, с разкривено от болка лице, патерицата й беше отлетяла на няколко крачки зад нея.

— Сестро Джудит! — София стана и се втурна надолу по стъпалата. — Много съжалявам. Лошо ли се ударихте?

Старата монахиня се размърда и изстена.

— Мисля, че всичко е наред. Помогни ми да стана, дете.

София пъхна ръце под мишниците й и й помогна да се надигне.

— Донеси ми патерицата.

Тя слезе, грабна патерицата и я опря до стената.

— Нека ви помогна. Хайде, сестро. Чувствам се ужасно. Кълна се, съвсем не ви видях.

Хвана старата жена под мишниците, опита се да я вдигне, но нямаше толкова сили, защото Джудит беше висока и едра, въпреки куция си крак.

— Само ми дай патерицата, момиче, сама ще се справя — разнесе се острият, сърдит глас на Джудит.

София се отпусна назад, чувстваше се още по-зле. Подаде на Джудит патерицата, започна да вдига разпилените чаршафи и да ги сгъва.

Старата монахиня обърна патерицата така, че да може да се изправи с нейна помощ. Завъртя се няколко пъти насам-натам, издавайки такива стонове, сякаш я мъчеше непоносима болка.

София искаше да й подаде ръка, но не го направи. Страхуваше се да не би сестра Джудит да й се сопне отново. Затова се изправи с ужасното усещане, че е безполезна и не й е тук мястото, и застана мълчаливо, хапейки долната си устна. После изрече тихо:

— Наистина много съжалявам.

— Знам, знам… — измърмори сестра Джудит нетърпеливо и махна пренебрежително с ръка, докато се отдалечаваше, куцукайки, по коридора, водещ към килиите.

23

Джудит лежеше на тясното си легло. Проклинайки гордостта си, защото ако се беше родила малко по-смирена, нямаше да падне по тези проклети стълби.

Горката София не беше виновна. Стълбището имаше парапет. Но тя беше една стара глупачка, преизпълнена с гордост, и не се беше хванала за парапета, защото искаше да докаже, че е толкова добре, колкото и преди да осакатее.

И сега се проклинаше заради собствената си глупост.

Дори така, както лежеше, чувстваше непоносима болка в крака, болката пронизваше костите и мускулите, качваше се високо в хълбока. Тя я усещаше съвсем ясно даже в челюстите си. Затова само стисна зъби и остана да лежи, чакайки болката да се разнесе.

Прокара ръка по овлажнелите си очи и накрая с мъка успя да отпъди напиращите сълзи, срещу които толкова яростно се бореше. Джудит мразеше да плаче от слабост. Сълзите бяха осезаем знак, че и тя е слаба, че е повече човешко същество, отколкото би искала да си признае. Ненавиждаше слабостта, защото винаги бе знаела, че не е от хленчещите, и никога не се бе чувствала слаба жена. Това я караше да изпитва неимоверна гордост.

Чу се силно почукване. Джудит се надигна на лакът и се вгледа във вратата със замъглен от сълзи поглед. Пое си дълбоко дъх и извика:

— Да?

— Аз съм, София.

— Почивам си.

Отпусна се по гръб и изпусна уморено дъх.

Настъпи дълго мълчание, но Джудит не чу момичето да се отдалечава. Вслуша се отново, наострила уши. После осъзна, че се ослушва за нещо, което няма да чуе, и се изруга, че е такава глупачка, та да го очаква. София не беше от хората, които отстъпват. В никакъв случай.

— Мога ли да вляза? — запита девойката иззад дървената врата. Джудит се размърда и се опита да седне. Болеше адски, но тя се извъртя и придвижи настрана куция си крак, за да се изправи до седнало положение и да подпре гръб на стената до леглото.

За миг стисна силно клепачи, за да отпъди острите пробождания, предизвикани от раздвижването. Сега вече усещаше само тъпа, туптяща болка.

Пое си дълбоко дъх, изпусна го и вдигна поглед.

— Влез.

Вратата се отвори със силно скърцане, сякаш самите стари железни панти изплакаха. В получилия се процеп се показа тъмнокосата глава на София. Тя се вгледа в Джудит с огромните си виолетови очи, после влезе вътре, обърна се и тихо затвори вратата.

— Какво искаш? — запита Джудит, опитвайки се да не допусне болката, която изпитваше, да се прокрадне в гласа й.

София леко наклони глава и я погледна със замислено и проницателно изражение.

— Исках да попитам дали се ударихте лошо, когато паднахте.

Джудит затвори очи за миг и призна:

— Малко ме боли.

Когато отново отвори очи, видя София, седнала на леглото, да гледа куция й и безполезен крак.

След секунда девойката положи ръце върху прасеца на Джудит и започна да масажира мускулите.

— Сигурно ужасно ви боли. Кракът, искам да кажа. Дори аз го усещам колко е стегнат и схванат.

Джудит си пое дълбоко дъх, защото наистина болеше, а умелите пръсти на девойката бяха като божествен дар за стегнатите й в гърч мускули.

София спря да масажира.

— Да не би да ви заболя още?

Джудит поклати глава.

— Толкова ме болеше, че не можеш да ми причиниш повече болка от това. — Отвори овлажнелите си очи и изля душата си пред София. — Благодарение на тебе не ме боли толкова силно. — Замълча за миг, после добави: — Благодаря ти.

— Какво се е случило с крака ви и с лицето ви?

Джудит се поусмихна. Девойката беше доста непосредствена. Също като нея навремето. Джудит не би я укорила, защото цял живот на нея самата и бяха отправяли достатъчно много упреци. Изгледа я открито.

— Паднах от кон.

София погледна крака й, после очите й се плъзнаха нагоре към шията и лицето и девойката се намръщи.

— На какво сте паднали, че така сте си порязали врата и лицето? Джудит въздъхна. Не можеше да избегне въпроса.

— Белегът е причината да падна от коня. Воювах при отбраната на Антиохия.

Ръцете на София замряха върху крака на Джудит и тя я зяпна.

— Вие? Били сте от воюващите монахини?

— Да.

— Тези, които са се биели наравно с мъжете. Както рицарите, нали? О! Толкова съм слушала за смелостта на тези монахини. Щом чух за тях, започнах да си мечтая. Исках да се бия на война, да размахвам сабя, да правя всичко, което мъжете могат да правят, а за жените не е допустимо.

— Ако трябва да кажа истината, София, във войната няма кой знае колко слава. Но там ме раниха. Един мамелюк връхлетя върху мене с размахана сабя. Не можах да отбия удара и острието засегна лицето ми, всъщност цялата тази страна. И паднах. Той уби коня, конят падна върху мене и счупи крака ми. Не си спомням добре. Сигурно ме бяха взели за мъртва. Когато най-накрая ме откриха, бях такава, каквато ме виждаш сега — осакатена.

— Съжалявам.

Джудит се усмихна и леко поклати глава.

— А аз не съжалявам. За нищо на света не бих променила живота си. Нито един ден от него.

— И аз, ако можех да ида на война. Кажете ми… — София се изправи и дюшекът отскочи под нея. — Къде сте се научили да се биете?

— За да станеш воин, трябва да притежаваш много умения, дете. Много. Да се биеш е само едно от необходимите умения. Първото е да умееш да яздиш. Аз имах късмет. Баща ми беше главен коняр в замъка Уоруик. Израснах сред конете и той се погрижи да ме научи да яздя.

— Аз мога да яздя — изрече гордо София.

— Не на дамско седло, дете, а по мъжки.

София замря, после леко вирна брадичка.

— Аз не яздя на дамско седло, а по мъжки. — И гордо се потупа по гърдите. — Можех да надбягам някои от войниците на Едуард още когато бях на десет години.

Джудит се усмихна.

— Добро момиче. Не би трябвало само на мъжете да е позволено да яздят по хълмовете и долините на тази страна.

— Какво оръжие владеете?

Джудит сви рамене.

— Не само едно. Почти всички оръжия. Трябваше да мога да размахвам сабя и алебарда. Мога да стрелям с лък и арбалет, да мятам копие.

— Копие? — София наостри уши като кученце, което проследява хвърления апетитен кокал.

— Да. Защо?

— Научете ме.

Джудит се разсмя.

— Не. Няма войни за жени, а дори да имаше, нямаше да те пусна. Днес са на мода добрите маниери, а не дивашките битки. Кръстоносните походи свършиха. Освен това, ти си братовчедка на краля. Той никога няма да ти позволи да яздиш на турнир, какво остава за истинска битка.

— Не, няма. Затова за мене е толкова важно да се науча да се бия.

— Искаш само да противоречиш на краля.

— Не, напротив. Когато говорите така, ме карате да се чувствам като малко дете.

— Тогава ми дай една основателна причина.

София се замисли за миг.

— Той искаше да ме научи на послушание и покорство. Ха! Ще се науча само когато поискам да се науча. — И тя погледна Джудит право в лицето. — Искам да се науча да мятам копие, а може би да стрелям с лък, а колко ми се иска да се науча да въртя сабя!…

— Не — поклати глава Джудит. — Не, София. Това не е за хора като тебе.

— А каква съм аз?

— Ти си благородна дама. Ще се ожениш за своя рицар и няма да ти трябват подобни умения. Едуард ще ми вземе главата.

— Никога няма да му кажа. Кълна ви се, че ще отнеса тази тайна в гроба си. Наистина. Моля ви, сестро Джудит, научете ме да бъда рицар.

— Не.

— Но…

Джудит вдигна ръка и отново поклати отрицателно глава.

— Не ме моли. Не мога. Сега ме остави. Трябва да поспя. По това време на годината сутринта настъпва рано, сега съм уморена и отпаднала, а когато спя, не чувствам болка. — Джудит замълча, после добави: — И ти трябва да поспиш.

София стоеше пред Джудит със замислена и донякъде разочарована физиономия. Въздъхна и се обърна към вратата. Но внезапно спря и се извърна.

— Моля ви…

Монахинята поклати глава.

— Пожелавам ти лека нощ, София. Девойката се накани да отвори уста. Джудит я възпря с вдигната ръка.

— Лека нощ.

София затвори вратата, но Джудит знаеше, че това не е краят. Разказвайки на София Хауърд за миналото си, все едно размахваше сладкиш пред очите на дете. Поклати глава.

— Не трябваше да й го казваш, глупава жено — укори се тя. — Изобщо не биваше.

Благодарение на отдавнашните и бурни отношения с нейния братовчед, крал Едуард Твърдоглавия, София Хауърд бе натрупала доста опит в умението да налага собствената си воля.

Най-добре от всичко умееше да усложнява живота на околните с досаждане.

В следващите две седмици тя подложи на упорита обсада търпението на сестра Джудит. Но имаше основателен мотив. Знаеше, че ако не успее да убеди Джудит, че от цялото си сърце иска да изучи рицарските умения, монахинята никога няма да се предаде и така тя щеше да изгуби тази възможност, която със сигурност сам Бог й беше пратил.

И така в един късен следобед, когато София бе изпълнила всекидневните си задължения и за всеки случай бе прибавила още няколко към тях, тя проследи Джудит до счетоводната стая, където абатисата отиде, за да провери книжата.

Почука лекичко на вратата.

— Влез.

Тя отвори вратата със самоуверен жест и влезе с изправени рамене и с възможно най-открит поглед, за да покаже на старата монахиня, че е способна да поема инициатива.

— Сестро Джудит, наистина много искам да усвоя тези умения, на които само вие можете да ме научите. Предполагам, че бих могла да се опитам и сама да се научи. Но със сигурност не бихте искали да се уча слепешката, нали? Със сигурност обучението също дава поводи за гордост, нали? Ще бъдем като рицар и оръженосец. Мислете за мене като за свой оръженосец.

Джудит, облегната на стола си и хванала замислено сметалото с гладките дървени топчета, слушаше внимателно София с истински интерес… това може би беше окуражителен знак. След като я измери с напрегнатия си поглед, тя остави настрана сметалото, вдигна глава и посочи към вратата.

— Върви.

— Но…

— Веднага!

София стана с един час по-рано от обикновеното — тоест от момента, когато сестра Катрин или сестра Алис трябваше да чукат на вратата й, за да я разсънят. Но не и днес. Сестра Джудит също щеше да стане рано и да надзирава стригането на манастирските овце.

София скоро се озова в малкото оградено пространство, където стрижеха овцете. Бе стиснала невинно ръце зад гърба си, наблюдавайки стригането с неприкрит интерес — това без съмнение щеше да докаже на сестра Джудит колко внимателна и схватлива ученичка е тя.

— Какъв хубав ден за стригане на овце, не сте ли съгласна?

Джудит не вдигна поглед към София, само продължи да дава наставления на другите монахини, които държаха овцата, докато стригачът и помощниците му смъкваха дългите рунтави кичури вълна.

— Да, вижте цялата тази вълна! — София се наведе и се опита да погледне отблизо, да покаже колко внимава, както всяка прилежна ученичка. — Не знам как може само една овца да даде толкова вълна!

Беше премислила коментара си до най-малките подробности, например да покаже, че знае, че това е овца, а не овен, което щеше да бъде прекрасно доказателство за острото й зрение.

— Кажете, ножиците трябва ли да се точат редовно? Виждам остриетата, ето тук…

Тя протегна ръка, стригачът спря, вдигна очи и се намръщи. София бе положила ръце на коленете и бе обърнала глава настрани, за да може да наблюдава стригането. Усмихна се на мъжа.

— Остриетата изглеждат добре наточени. Смазвате ли ги?

— Да — отвърна той с груб глас.

— Каква мазнина предпочитате? От ленено семе, с каквото се мажат наточените саби с широко острие, или палмово масло от Изтока, което всъщност се използва за остриетата на брадви, ножове и други такива?

— София! — изсъска сестра Джудит.

София обърна глава.

— Да, сестро?

— Върви да си довършиш работите.

— Вече свърших — и София се изправи.

Джудит сви недоволно вежди.

— Поля ли всички растения в градината?

— Да. И изскубнах всички бурени, които видях да никнат.

— Събра ли яйцата?

— Да. След като измих чиниите от закуската, за да може сестра Мери да чете на селските деца. Изчистих яслите в конюшнята и сложих нова слама, за да може сестра Бъртрис да помага при стригането, нали така, сестро? — погледна тя към Бъртрис.

— Да, наистина добре се потруди.

— Занесох зърното в мелницата при сестра Алис, за да го смели, и нахраних рибите в езерцето, без никой да ми е възлагал.

И София замълча в очакване.

Сестра Джудит като че ли се замисли. Погледна към София и рязко кимна.

— Добре. Дръж. — И й подаде купчина овчи кожи. — Изпери ги и ги сложи да съхнат.

София взе кожите.

— А после?

Джудит въздъхна.

— После можеш да идеш в параклиса и да се помолиш първо на бога да ти даде напътствия, за да разбираш значението на думите… на думите „не“ и „няма“, а после можеш да се помолиш на добрия ни Отец да ми даде търпение, за да не заповядам да те приковат към стената с парцал, натъпкан в устата. А сега се махай!

София обаче още не беше изчерпала арсенала си. Тя можеше да доказва до безкрайност защо от нейна гледна точка ще е добре за всички, ако нейните желания бъдат удовлетворени — което и направи следващите три дни по време на вечеря.

— Какво ще стане, ако разбойници решат да нападнат манастира? — запита тя. — Кой ще ви защити?

Всички монахини я погледнаха и отвърнаха в един глас:

— Всевишният.

— Да предположим, че викингски конници дойдат от север и подпалят манастира, и започнат да плячкосват?

— Сега сме в тринадесети век, а не в десети — изрече Джудит кисело. — Възможността за викингски набег над Лестършир е също толкова голяма, колкото и възможността ти, София, да ме убедиш да те обуча за войник.

Монахините се изкискаха.

Но това не я спря. Още на другия ден София чу, че абатисата я боли зъб. Тя нахлу в трапезарията, където Джудит лежеше на масата, а сестра Алис бе подпряла коляно на пейката и с все сили дърпаше болния зъб с железни клещи.

София си проправи път през скупчилите се монахини и се озова пред сестра Апис.

— Вижте, аз заякнах от всекидневната работа, особено като носех кофите с вода. Нека опитам.

— Ммммф! — изсумтя сестра Джудит и понечи да поклати отрицателно глава, като в същото време се помъчи да седне.

София я натисна надолу с една ръка.

— Всичко ще бъде наред. Ще видите.

Стисна здраво зъби, хвана клещите с две ръце и дръпна с всичка сила.

Зъбът излезе така леко, че София отхвръкна назад и се просна на твърдия под. Погледна клещите, вдигна ги и се усмихна.

— Нали видяхте? Излезе!

Сестра Джудит бавно се надигна и седна, държейки се за челюстта, после погледна към Алис.

— Махнете я… веднага!

Алис я изведе почти насила от трапезарията.

Мина доста време, след като София бе чула ключа на сестра Катрин да заключва отвън стаята й. Сега чу отново същия звук.

Дочу и леко почукване, седна в леглото и отмахна кичур коса от сънените си очи.

— Да? Влез.

Вратата се отвори и на прага застана сестра Джудит. Гледаха се една друга мълчаливо, после София запита:

— Как е устата ви?

— По-добре — изсумтя Джудит. — След като зъбът се махна.

— О — вгледа се в ръцете си София.

— Стани, момиче. Погледни ме в очите.

София отметна одеялото, стана и изправи рамене. В това време Джудит бе излязла от стаята, но след малко се върна, влачейки един дървен сандък. Стовари го с глухо тупване на пода.

— Отвори го.

София коленичи и дръпна резетата. Вдигна капака. Видя вътре една ризница, изплетена от железни бримки. Вдигна очи към Джудит.

— Това е моята ризница.

Сърцето й изведнъж се разтуптя ускорено. О, беше спечелила! Беше спечелила!

Джудит докуцука до сандъка и извади ризницата. Погледна София и небрежно й я подхвърли.

София посегна да я хване. Ризницата я удари право в гърдите, тя изохка и се стовари на пода, затрупана от невероятно тежкия метал.

— Исусе, Мария и Йосифе! Това тежи като камък!

Джудит скръсти ръце и я изгледа.

— Така е. Вътре има още и панталон, наколенници, налакътници, ръкавици, ботуши…

— Боже господи! — измърмори София.

Високата монахиня изгледа лежащата на твърдия дървен под девойка, притисната от тежестта на една-единствена част от рицарските й доспехи.

— Ще ти ги оставя, София. — Тръгна към вратата, отвори я и се извърна. — Когато се научиш да носиш ризницата и да се движиш свободно с нея, с радост ще те науча на всичко, което знам.

24

София започна, като носеше вода до поилката на върха на стръмния хълм неведнъж на ден, а два пъти, сутрин и следобед. Първия ден лицето й така пламна, че кожата й сякаш цялата гореше. Пот капеше от челото й и замъгляваше погледа й, от време на време тя тихо изстенваше под тежестта на кобилицата, на която висяха ужасно тежките кофи, пълни с вода.

Господи, кой да помисли, че водата може да е толкова тежка?

Но тя не спираше да се изкачва, водата плискаше краката й, а кобилицата се впиваше все по-силно в раменете й. Когато стигна най-горе, се отпусна на земята, почти останала без дъх. Задигна ускорено, а когато се съвзе, седна и се вгледа в изминатия път. Искаше да се усмихне, но нямаше сили дори да помръдне ъгълчетата на устата си.

Началото беше положено.

Минаха три дни, преди да се научи да се изкачва, без да спира, за да си поеме дъх. Сестрите се събираха в подножието на хълма, за да я наблюдават. Отначало бяха само Катрин и Алис, после взеха да идват и останалите.

След седмица София вече изкатерваше хълма три пъти дневно. И монахините пляскаха с ръце, за да отмерват ритъма на стъпките й. Всяка вечер, преди да заспи, надяваше желязната ризница и се разхождаше из стаичката си. Отначало само горната част, после постепенно започна да добавя и останалото.

Апетитът й се увеличи, ядеше така, сякаш умира от глад, понякога се събуждаше посред нощ с куркащ стомах, затова вечер вземаше в една кърпа хляб и сирене и ги оставяше под леглото си.

След две седмици София вече не само изкачваше хълма, но тичаше нагоре, и то четири пъти на ден. После ги увеличи на шест. Монахините се заеха да се молят за нея. Палеха свещи и завършваха всяка молитва с думите: „Велики, милостиви боже, моля Те, помогни на София да стигне до върха на хълма.“

Тя ставаше преди зазоряване, когато небето й казваше, че още е нощ, когато звездите още не се бяха скрили. Не можеше да излезе от стаята си, затова надяваше ризницата, наколенниците и ботушите и се разхождаше из стаята, учейки се как да движи свободно ръцете и краката си. Лягаше на леглото, облечена в доспехите, и се упражняваше да става с лекота. Когато се справи с упражнението, започна да го прави на пода.

Бяха минали две седмици след Архангеловден. Листата постепенно ставаха златисти и кафяви. Гергините цъфтяха, нощем започна да пада слана. Тогава монахините от „Божие благоволение“ започнаха да правят ябълково вино.

Сестра Джудит беше в избата и надзираваше мачкането на ябълките, когато чу шум и викове отвън. Тя сви вежди.

— Какво става тук? — измърмори монахинята, изтри ръце в една кърпа, грабна патерицата си и пристъпи напред.

Вратата изведнъж се отвори широко и едва не се удари в стената.

София застана на прага, облечена в ризницата на Джудит, блеснала под лъчите на следобедното слънце. Бе изправила гордо рамене, дишаше леко и равномерно.

— Добър ден, сестро Джудит — изрече девойката с такава гордост, че едва се удържа да не се усмихне.

Влезе в стаята с лекотата на грациозен рицар, размахвайки свободно ръце, после опря ръка на масата, клекна и се измъкна от другата й страна, за да покаже, че може да се движи без никакви затруднения, облечена с тежките доспехи.

Разхождаше се из малката стая, правейки най-различни движения, за да може Джудит да види с каква лекота върши всичко. Наведе се, положи ръцете си, облечени в железните ръкавици, на коленете, огледа ябълковия сок и се изправи.

Когато Джудит не каза нищо, тя се огледа, сложи ръка на хълбока си, обърна се към нея и запита:

— Трябва ли ви тази кошница с ябълки?

— Да, дете, но…

— Ще я донеса. — С две крачки София стигна до ъгъла и вдигна кошницата с ябълки толкова високо, че би могла да си я сложи на рамото. Обърна се, без да мигне или да направи гримаса, и запита: — Къде да я сложа?

Джудит се засмя и поклати глава.

— Сложи я долу, София. Постигна своето. — Подпря се на патерицата си и вдигна ръце в знак, че се предава. — Спечели, дете.

София я изгледа.

— Наистина ли?

— Да. Спечели си правото — каза Джудит и тръгна към вратата.

София замръзна.

— Но къде отивате?

— Навън. — Джудит се извърна и я изгледа продължително. — Идваш ли?

— Да — София едва не се затича. — Къде отиваме?

— В конюшнята, за да ми покажеш дали си се научила да яздиш. Джудит се приведе под ниския горен праг на вратата и закуцука навън в ярките лъчи на есенното слънце към струпаните монахини, които се бяха наредили наоколо, а по лицата и в очите им бе изписано любопитство.

Джудит ги погледна, после се обърна към София, която тъкмо излизаше в пълно снаряжение, висока и ослепително красива, с блестяща черна коса, спускаща се вече до равнището на брадичката, благодарение на упражненията бе станала сякаш по-висока и по-гъвкава. Боец от глава до пети.

София погледна Джудит, тя кимна и тогава девойката вдигна юмрук във въздуха, както правеха рицарите, когато спечелят победа над някой противник в турнир.

И нададе силен, ликуващ вик:

— Направих го! Направих го!

Радостните викове на монахините сигурно се чуваха чак в Лондон.

— Богородице! Тази сабя сигурно тежи колкото коня ми!

Сестра Джудит се усмихна.

— Да, това е сабя за упражнения. Два пъти по-тежка е от обикновената.

София изгледа сабята и се намръщи.

— Защо?

— За да свикнеш по-бързо да си служиш с нея и да развиеш силата на ръката и рамото. Ето, виж. Това е чучело.

— Прилича ми на дървен кол.

— Защото точно това представлява. Сега ще го победиш. Това е твоят противник. Хайде, упражнявай се!

Джудит отстъпи назад, подпря се на стената и зачака.

София направи точно това, което монахинята очакваше. Вдигна високо сабята, както Джудит бе направила първия път, и нанесе хоризонтален удар по чучелото.

Джудит почти усети силата на удара, която премина през ръката на София от китката към рамото и може би дори към зъбите. Сигурно адски я беше заболяло.

Девойката изригна такава безбожна ругатня, че Джудит се смая.

— София! — Джудит се прекръсти и я изгледа строго, но тя не забеляза.

Седеше на земята със сабята до себе си, отпуснала ръка, и стискаше китката си, полюлявайки се напред-назад.

Джудит тръгна с накуцване към нея. В очите на София се виждаха сълзи. О, тя добре си спомняше тази болка. Наведе се, взе сабята и я обърна с дръжката към София.

— Пак.

След две седмици двете работеха с лъка, а месец след това с бойната тояга. Дойде и денят, когато Джудит изправи в двора стълба с подвижната мишена.

София беше на седлото, здраво укрепила в стремената защитените си с наколенници крака.

— Сниши малко копието. Точно така. Сега стисни дръжката по-здраво под мишницата си. Така. Сега копието е надеждно закрепено. — Джудит отстъпи крачка назад. — Остава ти само да нападаш. Хайде!

София смушка коня и се сниши. Улучи мишената, обърна се и се усмихна на Джудит.

Мишената се завъртя, набирайки скорост. Удари я силно и я свали от седлото.

София тупна в праха. Раменете й се разтресоха. Джудит зачака тревожно. Стори й се, че сериозно се е наранила, за да плаче така силно. Тръгна напред, куцукайки, и коленичи при падналата девойка.

— София? — положи ръка на рамото й Джудит.

— Забравих да се сниша — изрече тя, обръщайки лице към Джудит. И се засмя, наистина се засмя, сякаш най-забавното нещо на света беше да падне от седлото и да зарови лице в праха.

— Трябва да го направя отново и този път да се сниша!

София се върна на седлото, отдалечи се, намести копието и атакува. Нанесе чудесен удар, сниши се, препусна напред и продължи да язди, докато се отдалечи на безопасно разстояние, за да обърне коня.

Девойката бе учудващо добра ездачка, по-добра от мнозина мъже, така смяташе Джудит. Никога не беше виждала друга като нея. Копието беше от лесните оръжия, трябваше само да се усвои необходимата техника, ъгълът и начинът за нанасяне на ударите, но такива ездачи като тази млада девойка се срещаха наистина рядко.

София спря коня си пред Джудит, стегна юздите, накара го да се изправи на задните си крака и да се завърти в кръг. Предните му крака се стовариха с глух тропот на земята и тя се наведе напред, започна да го гали и да му говори с нежен глас. Погледна към Джудит с наперена и самоуверена усмивка.

— Е… сега какво?

Джудит много искаше да се засмее на смелостта й, но вместо това само погледна девойката в очите.

— Сега трябва да направиш всичко отново.

— Отново! Всичко ли? Но това ми отне месеци!

— Така е. На оръженосците им трябват години, за да станат рицари.

— Но те са мъже!

— Скромността ти ме учудва — изрече сухо Джудит.

— Би трябвало. — София гордо тръсна глава. Остриганата й коса, пораснала почти до раменете, бе цялата объркана и толкова черна, че отразяваше слънчевите лъчи. — Научих бързо тези неща.

— Така е. Сега вече знаеш основните похвати.

— Тогава защо трябва да го правя отново?

— Защото… — Сестра Джудит се обърна и понечи да се отдалечи, но спря и хвърли бърз поглед през рамо. — Сега трябва да направиш всичко това облечена в броня.

И се отдалечи, пренебрегвайки безбожните ругатни на София, докато се молеше без глас за безсмъртната й душа.

Мерик де Бокур изкачи с равномерна стъпка стълбите на старата кула, придал на лицето си преднамерено равнодушно изражение, но ръката му не се отделяше от дръжката на сабята, в ботуша му бе затъкната кама, вниманието му беше нащрек. Беше едър, толкова висок, че бе свикнал да гледа от горе на долу останалите мъже. Но шотландците пред него, които го водеха към залата в каменната кула, бяха с една глава по-високи от него, с масивни рамене и ръце, които всяваха респект у всеки достатъчно разумен воин.

Неколцина негови дружинници го следваха на две крачки — привилегия, издействана от непримиримите шотландци. Мерик вървеше след водачите си по тесните вити стълби на старата кула, построена на един от върховете на шеметно високата планина.

Хвърли бърз поглед през бойницата, но не видя нищо, само далечните планински върхове, потънали в мъгла. Положението на крепостта я правеше непревземаема. Само няколко минути му бяха достатъчни, за да се убеди, че никаква атака няма да освободи приятеля му. Никой не би могъл да твърди, че на шотландците им липсва схватливост.

Един от придружителите му пъхна ключа в ключалката на огромната желязна врата, отвори я, изгледа кисело Мерик и кимна.

— Твоят човек е вътре.

Мерик влезе сам в стаята.

Де Клеър седеше с гръб към него, изправил рамене. Вероятно така посрещаше тъмничарите си. Ако той беше на мястото на Тобин, сигурно щеше да бъде бесен.

— Така ли посрещаш човека, който те научи да въртиш сабя?

Тобин се извърна.

— Очи господни! Мерик! Колко се радвам да те видя! — И тръгна към него.

— Мислех, че съм те научил по-добре да се биеш. Как, да му се не види, се озова заключен в тая кула?

— Я върви по дяволите! — изрече Тобин, но на лицето му се изписа облекчение. И още нещо.

Мерик хвана Тобин за раменете и го разтърси.

— И аз се радвам да те видя!

— Тук ни хранят добре, стига човек да понася овес и заешко. Пускат ни да се разкършваме по малко в двора, дори ако вали тоя проклет дъжд. Май в Шотландия не спира да вали.

Мерик се приближи към масата и приседна на нея. Погледна приятеля си право в очите.

— Кажи ми какво става тук?

— Мислят, че техният крал ги е предал.

— Александър все отказва да даде васална клетва за английските си земи. Макар че Едуард е брат на съпругата му. Защо шотландците мислят, че ги е предал?

Тобин прокара ръка през черната си коса.

— Става дума за една ивица земя, едно езеро и някакъв техен стар замък. Едуард иска тази територия. Само господ знае защо. Александър е в безизходица: Ако не се откаже от земята, Едуард ще вземе английските му владения. Но старият шотландец, който владее земята, има подкрепата на околните кланове. Няма да се откаже от нея без достатъчно злато, благодарение на което да забрави, че някога е владял тази земя. Освен това шотландците просто не вярват на Едуард.

— Така си е. Видяха какво стана с уелсците. И аз нямаше да му вярвам, ако бях шотландец.

— Аз не му вярвам, а съм му поданик — измърмори Тобин.

Мерик поклати глава.

— Знам, че съм негов добър приятел, но не знам какво е намислил сега.

— Е? — изгледа го очаквателно Тобин. — Кога мислиш, че ще изляза оттук? Предполагам, че си донесъл откупа.

Мерик си пое дълбоко дъх и го изпусна бавно.

— Едуард вече е събрал всичките възможни данъци. Парламентът се събира след три месеца. Не може да очаква още постъпления от злато тази година, защото в противен случай рискува поданиците му да въстанат.

Тобин го гледаше неразбиращо.

— Той иска баща ти да плати.

Де Клеър изруга яростно и тресна по масата. Остана там да диша тежко, с наведена глава, отпуснал безпомощно юмрук.

— Баща ти ще донесе откупа най-късно след две седмици.

— Не — изрече Тобин.

— По дяволите, не бъди такъв упорит!

— Не искам нищо от баща си.

— Послушай ме. Аз мога да намеря само половината сума. А това ще ми отнеме месец, може и повече. Ще ида при Фицалън и при още някои…

— Продай конете ми.

— Какво?

Тобин се извърна с лице към него, стиснал зъби.

— Казах, продай конете на Де Клеър. Цялата проклета конюшня, ако трябва. Те са мои, не на баща ми.

— Ще ми трябва време.

— Добре. Не ме интересува колко ще трае, само да не трябва да вземам нещо от баща си.

— Няма ли да размислиш?

Тобин поклати отрицателно глава.

Мерик се изправи.

— Тогава да си отивам. Колкото по-скоро тръгна, толкова по-скоро ще бъдеш свободен. — Приближи се към Де Клеър, обгърна го през раменете, притисна го и отстъпи назад. — Ще почакам да напишеш бележка на София.

— Няма.

— Правиш грешка. Трябва да й пишеш.

— И какво да й кажа? Че годеникът й е заключен в кула? — Той се изсмя рязко. — Не мисля.

— Отдавна съм ти го казал и пак повтарям. Научи се да владееш тази твоя гордост, момче, особено по отношение на жените.

Тобин не реагира. По лицето му се изписа упорито изражение.

— Не мога. Ти по-добре върви. Искам да се махна оттук, преди да съм побелял.

Мерик разтърси глава и потупа Тобин по рамото.

— Ще съжаляваш.

И излезе от стаята. Докато слизаше по стълбите, си представяше какво ще каже Клио, когато й разправи всичко. Господи, за нищо на света не би искал отново да бъде толкова млад и толкова глупав.

25

След една година

Беше един от онези светли октомврийски дни, когато слънцето грееше почти през целия ден и връхчетата на тревите по ливадите добиваха цвета на житните класове. Редиците кошери наподобяваха миниатюрни колибки, а златистите орлови нокти виеха гъвкавите си стъбла около дънерите на мощните брястове.

Напряко на пътя, пресичащ ниските хълмове близо до заспалото градче Фармингтън, се движеше група въоръжени конници. Един висок мъж, който се държеше грациозно на седлото, го пришпори и препусна напред. Малко пред него друг ездач, почти легнал на шията на коня си, препускаше така вихрено, че тъмното му наметало се развяваше зад него.

— Господи, Де Клеър! — извика Мерик, настигайки първия ездач. Тобин стреснато изгледа приятеля си, който му правеше знаци да забави ход. Дръпна юздите на коня и след няколко мига двамата се изравниха.

Мерик го изгледа със странно вдигнати вежди.

— Нямаш търпение да стигнеш в Лестър, обзалагам се.

— Защо го казваш?

— Защото цяла сутрин препускаш като самия дявол.

Тобин погледна през рамо към облака кафяв прах, вдигнал се изпод копитата на дружинниците, които с всички сили се мъчеха да го настигнат. Изненада се, но не чак толкова, и се засмя, защото нямаше друг избор, освен да си признае, че наистина много бърза.

— Прав си — изгледа той Мерик. — Денят е хубав. Отиваме да вземем годеницата ми, аз се измъкнах от оная огромна скала, която шотландците наричат замък, слънцето грее. Бих казал, че всичко е наред.

— Знаеш ли какво ще ти кажа, момче. Ти избързай. Върви. Аз и хората ти ще те последваме малко по-бавно.

Тобин погледна изненадано Мерик.

— Не те ли интересува?

— А защо? Ти така и така мислено си вече там. Цял ден не си изрекъл и две думи — изсумтя Мерик. — Все едно яздя с ням.

Тобин хвърли поглед към далечните хълмове пред себе си. Зад тях беше Лестър, после гората Чарнууд и манастирът „Божие благоволение“. Усмихна се.

— Ще имам малко време насаме със София. И това ми харесва, Мерик. Много ми се иска да разбера как се е справяла тя през цялото това време.

— Упоритият Тобин, когото познавам — прокрадна се сарказъм в гласа на Мерик. — Признай си, че искаш да я видиш, за да разбереш дали се е променила.

— София да се промени? — Тобин едва не се задави. — Не очаквам тази София, която познавам, да се е променила твърде много. Без съмнение е накарала косата на абатисата доста да побелее, както винаги е правила с Едуард. Не й е в характера да се преструва на сладко момиченце.

— Не мисля, че някога ще искаш да имаш покорна и тиха съпруга. Такава жена ще ти стане скучна само за една седмина.

— Не съм баща ми — изфуча Тобин, без да мисли. — Съпругата ми няма да ми стане скучна. Никога.

— Не съм искал да кажа, че си като баща си, момче. — Мерик го изгледа с присвити вежди, посегна и стисна приятелски рамото му. — Нямах това предвид. Мисля, че го знаеш.

Тобин замълча за миг, после изрече:

— Никоя съпруга не може да задържи за дълго вниманието на баща ми. Вече го е доказал. Аз ще имам само една съпруга. Решил съм го отдавна.

— И избра София. Тя знае ли, че идваш да я вземеш?

— Да, пратих вест рано тази сутрин.

— Е, добре. Подозирам, че годеницата ти те чака — и Мерик тупна ръката на Тобин. — Тръгвай. Хайде!

Тобин пришпори коня и полетя напред.

— София!

Сестра Агнес тичаше по коридора на лечебницата, стискайки краищата на грубото си вълнено наметало.

Спря се задъхана пред София, която бе натопила навехнатата си китка в топла вода с билки и лечебни соли.

— Сестра Джудит иска да дойдеш веднага!

— Защо?

— Не знам. Един конник дойде пред вратите. Тя каза веднага да дойдеш. Побързай!

София се намръщи, извади ръка от топлата вода и стана, избърсвайки пръсти в меката кожа на ботушите си.

— Побързай! — Агнес се обърна и изхвърча от лечебницата със ситни, бързи стъпки — по три на всяка от равномерните, широки крачки на София.

Последния път, когато бяха я повикали така спешно, се нуждаеха от уменията й. Крадци бяха нападнали слугата Робърт. Затова сега София се питаше какво ли се е случило и се надяваше, че няма да стане нужда да използва навехнатата си ръка.

Агнес отвори дъбовата врата на канцеларията на Джудит.

— Ето я, сестро.

София влезе, вдигнала въпросително вежди.

— Какво толкова спешно е станало?

Джудит стана и подпря длан на масата пред себе си. В другата ръка държеше навит на руло пергамент, вързан с кожени върви.

— Ето това.

София го взе, развърза връвта и я хвърли настрана. Видя соколите на Де Клеър върху тъмния восък на печата. Сърцето й заби ускорено, дъхът й спря.

Погледна към Джудит, която я гледаше очаквателно, изпусна дъх и счупи печата.

Идвам за тебе. Приготви се.

Сър Тобин де Клеър.

Тя премига и отново се взря в писмото. Пое си дъх равномерно пет пъти едно след друго, после още пет пъти.

— Какво има? — запита Джудит.

София хвърли писмото на масата пред нея. Джудит го взе, хвърли му мигновен поглед и го остави.

— Напускаш ни.

София хвърли бърз, учуден поглед към Джудит, жената, която й беше толкова близка. Жената, която я беше направила това, което е. Жената, чийто ум беше толкова остър и готов за битка, колкото и този на София. Тя беше сродна душа, тази велика жена с белязано лице и осакатен крак. Човек, който беше белязал живота на София така, както малцина бяха успели да го сторят. Че ще се раздели със своята наставница, с тази мъдра стара монахиня — това не беше минало през ума на София и сега тя се почувства виновна. Но беше и ядосана, ужасно ядосана.

— Ужасно ще ми липсваш, Джудит. Знаеш го.

— Да, дете — и тя се прокашля.

Погледнаха се и всеки би разбрал в този миг колко близки са станали тези две жени.

— Хайде, хайде — каза пресипнало Джудит, размествайки ненужно вещите по масата. — Не се разделяме завинаги.

— Да, предполагам. — София остана за миг неподвижна, погледна отново писмото, намръщи се и сложи ръце на кръста си. — Не му вярвам. А ти?

— Какво, скъпа?

— Нито дума от него през цялото това време и сега ми праща това! — София махна към пергамента с яростно изражение. — Виж. — И тикна пръст в подписа. — Написал си е цялото име, та даже и титлата. Титлата. Сякаш не го знам кой е!

Джудит мъдро реши да не казва нищо.

— Идвам за тебе — изкриви устни София. — Бъди готова. Не е ли най-великият ухажор, най-големият кавалер сред рицарите? Пфу!

Джудит се засмя.

— Не изглежда да е любител на захаросаните думички.

— Надменен глупак… — измърмори София.

— Е, нямаш много време, дете. Ездачът, който го донесе, каза, че надменният глупак бил на половин ден езда оттук. Предлагам да си събереш нещата.

София се взираше нанякъде замислена.

— Да — изрече тя несъзнателно, тръгна към вратата, но в следващия миг се обърна и грабна пергамента. — Ще взема това. Ако не друго, поне ще ми напомня колко романтичен може да е моят бъдещ съпруг.

Джудит се изкиска. София се обърна.

— Не е смешно, поне на мене не ми е.

— Не, предполагам, че не е. — Но Джудит не преставаше да се смее. — Да, знам, че на тебе не ти е смешно.

София се обърна и затвори вратата пред смеещото се лице на Джудит, после профуча по тесните коридори към стаята си. Затръшна вратата така силно, както би искала да стовари юмрука си по главата на Тобин. Притисна гръб о затворената врата и втренчи яростен поглед в празната стая.

— Да върви по дяволите!

Разгъна пергамента и се вгледа отново в думите, после го смачка и го запокити в ъгъла. Заразхожда се напред-назад като животно в клетка, по едно време спря, кръстоса ръце и остана така неподвижна, замислена, тупайки с крак.

След секунда се обърна и погледна смачканата бележка. Изгледа я продължително, с присвити очи, усмихна се многозначително и изрече:

— Добре, ще бъда готова, Тобин де Клеър. Но ти ще бъдеш ли?

Тобин стигна в края на гората Чарнууд, където малък поток се провираше през заоблените сиви камъни и течеше през високите треви. Дръпна юздите и слезе от седлото, остави коня да се напие до насита, а той се отпусна на едното си коляно и напълни един мях с прясна вода. Върза вървите и го закрепи на седлото, после се върна при потока и клекна до него. Наведе се ниско, гребна вода и отпи дълга глътка.

Горещо беше за октомври, той усещаше как прахът от пътя се е спекъл на коричка по бузите и брадата му. Свали леката вълнена шапка, пъхна я под мишница и плисна шепа студена вода на лицето си. Премига няколко пъти, за да позволи на водата да освежи изсушените му от жегата очи, и ги изтри с ръкав.

Косата му бе прилепнала върху мокрото чело, затова той отново потопи ръце в потока и ги прокара през косата си, за да я махне от челото и да я приглади зад ушите. Плисна малко вода на врата си, изправи се, разкърши се и се прозя широко.

Пое си дълбоко дъх няколко пъти и намести отново шапката на главата си, този път накривена.

Направи две крачки.

Рязко духване свали шапката от главата му.

Тобин изруга под нос, сниши се зад коня си, обърна се и се огледа.

Стрела, която още трептеше от инерцията на полета си, бе приковала шапката му към дънера на едно дърво.

Той бавно изтегли сабята си и се размърда, за да може по-добре да се огледа наоколо.

Пълна тишина. Никакъв звук.

Тобин зачака с наострени уши.

Нищо.

Клекна, стиснал юздите, и поведе коня, за да стигне до прикритието на близките дървета. Стигна до един дебел дъб, плъзна се до него, без да сваля сабята, притисна гръб до дънера и се озърна.

Продължи да се прокрадва между дърветата с вдигната сабя, като се озърташе непрекъснато. Претърси по този начин близката околност, макар това да му отне известно време.

Не намери нищо. Никаква следа от присъствието на стрелеца. Странно и тревожно. Следващата стрела можеше да улучи сърцето му.

Накрая, след като провери всички дървета, храсти и скали, Тобин се увери, че е сам. С досада прибра сабята в ножницата, отиде до дървото, където беше прикована шапката му, опря крак в дънера, хвана стрелата и я изтегли. После с недоволен вид нахлупи отново шапката.

— По дяволите…

Ослуша се, но знаеше, че само си губи времето. Мерик и дружинниците щяха всеки момент да го догонят.

Реши да не ги чака. Със сигурност можеше да се справи с един стрелец. Може би е някакво момче, излязло да улови фазан.

Тобин яхна отново коня си и навлезе в гората, но този път беше по-предпазлив, осланяше се на инстинкта си, а не само на очите, търсейки евентуалния нападател.

Не след дълго стигна малка полянка, където гората започваше да се катери по невисок склон, а пътят се разширяваше.

Внезапно блясване на слънчев лъч върху метал го заслепи за миг.

Той изтегли сабята.

На хребета на хълма се очертаваше фигурата на самотен ездач, който му препречваше пътя. Бронята му беше тъмна, не лъщеше, за разлика от шлема. На черната му туника нямаше никакви отличителни знаци, само едно черно перо се вееше на шлема.

Наличникът беше вдигнат, но от това разстояние Тобин не можеше да различи чертите на рицаря. Конят му пръхтеше и пристъпваше от крак на крак, готов да се впусне в атака, но рицарят като че ли не бързаше. Вдигна ръка, облечена в ръкавица, и предизвикателно спусна наличника.

Тобин вдигна сабята. Нададе бойния си вик: „Де Клеър!“ и смушка коня.

Рицарят препусна срещу него.

Копитата на конете отекваха глухо по пътеката.

Тобин наблюдаваше рицаря, мъчеше се да открие неувереност. Но такова нещо нямаше.

Конете се приближаваха все повече и повече. Листата на дърветата трепереха. Сърцето на Тобин бумтеше в ушите. Той се приготви да замахне. Щеше да нанесе удар от горе на долу. Да издебне противника неподготвен.

Тогава откри слабото му място. Рицарят държеше сабята си по-ниско. Твърде ниско. Не беше във форма.

Тобин се усмихна.

Рицарят наближаваше.

Разстоянието стана не повече от крачка.

— Сгреши! — извика Тобин и замахна рязко надолу.

Но ръката на рицаря се стрелна нагоре толкова бързо, че Тобин не можа да я улучи. Дръжките на сабите им се кръстосаха. Никога преди не му се бе случвало такова нещо.

Париращият удар го извади от равновесие. Той стисна здраво колене, за да се задържи на седлото.

И тогава рицарят го блъсна. Силно.

Тобин падна от коня. Тупна на земята така силно, че зъбите му изтракаха.

Усети вкус на кръв. Беше си ухапал езика.

Червена мъгла се спусна пред очите му. Тръсна глава, скочи и се приготви за атака, с присвити колене и високо вдигната сабя. Краката му не преставаха да сноват насам-натам. Беше готов да нападне.

Но рицарят вече се отдалечаваше нагоре по хълма. Спря и се извърна към Тобин. Размаха сабята си високо над главата си, вдигна наличника и погледна към Тобин, който стоеше насред пътя, чувствайки се ужасно глупаво, без да може да си представи какво е станало.

След миг рицарят обърна коня си и изчезна зад хълма, а Тобин остана да стои слисан на пътеката.

26

София заведе коня си в задната конюшня, за да не го познае Тобин.

— Добро момче — говореше му тя, докато животното пъхаше муцуна в коша с овес, закачен на стената. — Днес добре си отмъстихме.

Засмя се и погали коня по хълбока, потупа го по задницата, после излезе от конюшнята и заключи вратата. Тръгна покрай източната стена на конюшнята и си заподсвирква весело, представяйки си Тобин прострян на земята… идеалното място за него, най-ниското възможно място. И отново се засмя.

Дочу наблизо висок, груб мъжки смях. Веднага притисна ръка към устата си.

— Смей се колкото си искаш.

Беше ниският глас на Тобин. Май беше ядосан. Нищо ново.

— И твоят ден ще дойде, Мерик. Само почакай.

Граф Мерик? Тя изстена мислено. Исусе, Мария и Йосифе! Колко време беше минало? Тя се ослуша. Нямаше избор. Двамата бяха само на няколко стъпки.

— Някакъв рицар, цял в черно, те е свалил от седлото? — И Мерик отново се изсмя. — Чудна история! Може би си паднал на главата си, Де Клеър. Черен рицар… — И продължи да се смее. — Тупнал по задник в Чарнуудската гора. Почакай само Роджър да чуе.

Тобин изруга — любимата ругатня на София.

— Къде ти е чувството за хумор, момче?

— Тая работа не ми изглежда дори наполовина толкова смешна, колкото на тебе. Сега ме остави на спокойствие и престани да ми цвилиш. Отивам да потърся София.

— По дяволите… — прошепна тя и бързо се затича към задната стена на манастира.

Ръкавицата й се удари в стената и прозвънтя. София клекна зад една каруца.

— Какво беше това?

Тобин замря на място.

— Може би някоя овца. Свинете в двора. Черни рицари. Призраци. Вещици. Нали знаеш… както обикновено.

— Я върви по дяволите.

Тобин отвори портата на манастира и двамата влязоха в двора. София се промъкна в кухнята, където завари сестра Катрин.

— София! Защо си с бронята?

— Шшт… — София се помъчи да мине възможно най-безшумно през помещението, обърна се и прошепна: — Направи ми една услуга, сестро Катрин, започни да тропаш с тенджерите. Вдигни шум.

Сестра Катрин се намръщи, сви рамене и започна да дрънка с тенджерите и тавите. Шумът не беше силен, по-скоро като далечен звън на камбани. Не се получаваше оглушителна врява.

София замаха с ръце, искаше шумът да се усили. Монахинята разбра, кимна и размята наоколо си тенджерите и тавите.

София спря само за миг на прага, излезе и се плъзна през трапезарията, мина по тесния коридор и стигна до стаята си.

Отвори вратата и се плъзна в стаята. Сърцето й биеше лудо. Започна да сваля ръкавиците, после нагръдника и нараменниците. Ризницата се свлече със звънтене при тях на пода.

София изви ръка над рамото си, опитвайки се да развърже връзките на бойната кожена рокля.

На вратата се почука силно.

— София!

Тобин! По дяволите! По дяволите!

Тя се изви, коленичи и напъха свалената броня под тясното легло.

— Идвам! — извика високо, за да прикрие шума, и се изправи.

— София? Аз съм, Тобин.

Сякаш нямаше да познае гласа му. Тя вдигна очи към тавана.

— Отвори вратата, скъпа.

— Ще ти дам аз една скъпа — измърмори тя под нос. — Месеци наред го няма никакъв и нито думичка, никаква вест. И сега ми идва тук и мисли, че го чакам. Бъди готова.

Ръката й се схвана от неудобната поза. Тя я разтърка, свали роклята и я изрита под леглото. Тръгна към вратата, но за щастие погледна краката си.

Обувките!

— София! Нещо не е наред ли?

— Идвам!

Нещо не е наред ли? Със сигурност. Нахлузи една обувка и заподскача към вратата, връзвайки връзките на глезените.

— София…

Тя обу другата обувка.

— Ид… идвам.

Вдиша дълбоко и отвори вратата. Изпусна дъх и се усмихна сладко.

Погледна го в очите. Сърцето й биеше като боен чук още от мига, в който чу гласа му, но сега наистина прескачаше. Тя не искаше да чувства нищо. Но тялото й я предаваше.

Да стои толкова близо до него — до този надменен глупак… и да изпитва същите чувства, както преди. Само за миг той се превърна в нейния свят. Единственото съществуващо за нея.

Той протегна ръка и повдигна лицето й към себе си, после прилепи уста към нейната. Устните им се докоснаха нежно.

Неговите имаха вкус на прясно окосена трева и невъзможна надежда, ухаеха на слънчева светлина и на мъж. И на страст, о, тя не можеше да забрави страстта, защото я бе прогонвала месеци наред от ума си.

Една силна ръка я обгърна и се спусна ниско към седалището й, той я повдигна и влезе в стаята, затваряйки вратата с ритник.

Зацелува я продължително и с такава страстна настойчивост, пъхнал език дълбоко в устата й, галейки с него зъбите, устните и езика й. Ръката му обхвана тила й, тя го чу да произнася със стон името й.

Ръцете й здраво стиснаха раменете му. Пръстите й усещаха твърдите, стегнати мускули и жили. Той я спусна надолу притискайки я към себе си, и кракът й напипа…

Бронята.

София отвори очи. Неговите бяха затворени.

Тя изпрати с ритник бронята под леглото и металът издрънча.

Той замря. Отвори очи и смръщи вежди. Вдигна глава.

— Какво беше това?

— Плъхове.

Тя сграбчи главата му и притегли устните му върху своите, пъхвайки език в устата му.

Харесваше й да го целува. Можеше да го мрази, но обичаше да го целува. Харесваше й чувството, което той пораждаше у нея. Харесваше й вкусът му.

Беше го обгърнала целия. Ръцете й галеха гърдите му, качваха се нагоре и се вплитаха в косата му. Шепнеше името му, притиснала устни към шията му, към ухото му. Страстта им се разгаряше с неумолима бързина.

София усети, че двамата падат на леглото прегърнати. Ръцете му галеха нежно гърдите й. Устните му не спираха да повтарят името й.

Почувства как той хваща ръба на роклята й и я дърпа нагоре.

А тя беше обута в бойните панталони. Господи! Хвана го за раменете и го отблъсна силно. Той политна назад и я изгледа изненадано.

Беше по-силна, отколкото бе предполагала.

Той се намръщи, поклати глава и измърмори, че шотландските камънаци са му изяли силата.

Тя се надигна и се отдалечи от търсещите му ръце. Стана от леглото, оправи роклята си, погледна го с ръка на кръста и каза с укор в гласа:

— Това е манастир, Тобин. Не е кръчма.

Успя да си придаде подобаващо високомерен тон, сякаш станалото не й беше харесало.

— Да, права си, скъпа — стана Тобин. — Остава само още един ден.

— Още един ден?

— Да. Сега тръгваме за Лондон, а утре е сватбата ни.

— Какво?

— Утре е сватбата ни.

Изрече го с такъв тон, сякаш казваше най-обикновеното нещо на света. Сякаш двамата се женеха всеки ден.

— Един ден. — Тя присви очи. Усети как гневът се надига в нея. — Очакваш да се омъжа за тебе само с един ден предизвестие?

Той я изгледа и леко сви вежди, сякаш тя бе полудялата.

— Да. — Кимна, като че ли беше съвсем естествено тя да няма думата относно собствената си женитба, докато всъщност я е очаквала повече от една година, може би още откакто е била на дванадесет години, а може би още от деня на онези незабравими мистерии…

София си пое дълбоко дъх и реши, че Ева е трябвало да хвърли ябълката по главата на Адам.

Погледна към Тобин, после към леглото. Сграбчи една голяма възглавница, пристъпи към него и го удари по главата.

— Какво правиш, по дяволите? — извика той.

— Удрям те! — И отново го тупна. Потрети удара.

Той протегна ръце.

— Какво ти става?

Опита се да хване ръцете й. Тя му се изплъзна.

— Нищо!

Отстъпи назад и замахна с две ръце, влагайки цялата си придобита напоследък сила.

— Ау! По дяволите! Боли! Ох, колко й хареса това! Туп, туп, туп.

Тя се извъртя и се засили.

Той вдигна ръка, за да блокира удара.

Възглавницата го удари в гърдите и се пръсна. Пера се разхвърчаха из цялата стая, сякаш валеше гъши сняг.

Остана на място, загледан в нея, докато перата се стелеха по него.

Тя пропъди перушинките от лицето и устата си и зачака да се уталожат на пода, после го погледна.

Пера се бяха полепили по очите и веждите му, стърчаха от ушите и от устата му.

Той изплю няколко перушинки и я изгледа.

— Сърдиш ли се?

— Аз? Аз да ти се сърдя? На сър Тобин де Клеър? Кой ти подшушна такова нещо?

Тобин поклати глава, обърна се и излезе от стаята. Преди да затвори вратата зад гърба си, го чу да казва:

— Жени…

Пристигнаха късно вечерта в замъка Уиндзор, съпроводени от внушителната обединена дружина на Де Клеър и граф Мерик. София слезе от коня, преди Тобин да бе успял да се обърне.

Той се обърна. Тя стоеше до коня и му приказваше тихо. Погледна към него и видя въпросителния израз на лицето му.

— Не си се схванала от ездата.

— Не — усмихна се София. — Обичам да яздя. Хубава кобила си ми дал. Своенравна, но ходът й е добър.

— Израснала е в конюшните на Де Клеър. — В гласа му се долавяше гордост. — Сам я обучих.

И Тобин потупа нежно шията на животното.

София наклони глава изненадани. Да обучава коне — това изискваше доста търпение, меки обноски и сдържан език.

Тобин се бе обърнал, за да даде заповеди на хората си. София гледаше широкия му гръб и се питаше какво ли още има в него, за което тя и не подозира. В този миг осъзна, че се омъжва за един непознат.

Той можеше да я възпламени само с един поглед. Да я разгневи само с една дума. Беше докосвал най-интимните й места с ръце и с уста, но тя не знаеше почти нищо за него, кой е той в действителност, и се питаше какво ли ще открие у този мъж, който утре щеше да стане неин съпруг.

София стоеше при засводения прозорец и се взираше в луната — едра бисернобяла топка в тъмното нощно небе. Звездите й намигаха приветствено. Стаята й беше точно над пивоварната на замъка и във въздуха около нея се носеше миризмата на ечемик и мая, от двора долу се носеха най-различни гласове.

Тази нощ имаше много какво да се прави. Предстоеше голяма сватба в кралския замък. Повечето слуги щяха да работят цялата нощ, а може би бяха работили и доста нощи преди това.

Беше пълно с гости. Двамата с Тобин пристигнаха последни. Тя бе решила да вечеря в стаята си с малко хляб, сирене и вино. Червата й куркаха от глад. Чувстваше се притеснена и разтревожена. Сякаш й предстоеше да скочи от стръмна скала.

В голямата зала цареше веселие. Даже от стаята си София дочуваше музиката и възгласите на гостите. Повечето си бяха пийнали порядъчно, подготвяйки се за утрешната сватба.

Нейната сватба.

Тя се сепна, прехапала долната си устна, обърна се и прекоси стаята. Коленичи пред едно от сандъчетата си и го отвори. Вътре бяха перлите на майка й и прекрасните й дрехи.

София ги извади и седна с кръстосани крака в средата на леглото. Подпря лакът на прегънатото си коляно и се загледа в тях, опитвайки се да си припомни, но без успех.

Дочу силно почукване на вратата, железните панти изскърцаха и тя се открехна. Влезе Елинър.

— София? — Погледна към леглото. — Ето те и тебе, дете. Затвори вратата, обърна се и я изгледа продължително. — Бих искала да поговоря с тебе.

Отиде до камината и махна с ръка към столовете. Огънят хвърляше отблясъци и сенки по дебелия килим на пода и по подноса с остатъците от вечерята на София.

— Да говориш с мене? За какво? — София прекоси стаята. Седна на един стол и се отпусна в него. — Какво съм направила този път?

Елинър се засмя тихо.

— Нищо, нищо лошо.

Пеньоарът на София се бе открехнал и кожата на голите й крака долавяше топлия лъх на огнището. Тя протегна крака, кръстоса глезени и се взря в пръстите си.

Чии пръсти бе наследила? На майка си или на баща си? Никога нямаше да узнае.

— Утре е сватбата ти и помислих, че трябва да поговорим за някои неща. За задълженията на съпругата. В леглото.

— Знам всичко за това.

Елинър се усмихна леко.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Добре. Имаш ли други въпроси?

София искаше да й каже колко съжалява, че горката скъпа Елинър трябва да прави с Едуард това, което става в брачното легло. Но тя знаеше, че Елинър обича съпруга си.

А и не искаше да я нарани, макар че мисълта, че те двамата правят това, което тя и Тобин бяха правили, беше достатъчно да я накара да потръпне.

— Нямам въпроси. — София изведнъж замря неподвижно. — Не, имам един. — Погледна към кралицата. — Съпругата наистина ли може да опознае съпруга си?

— Някои съпруги успяват. Но трябва да искат да погледнат вътре в мъжа, когото обичат, факт е, че повечето мъже не показват с готовност какво преживяват или какво мислят. Понякога съпругата трябва да изкопчи това от тях. Мъжете не обичат да чувстват дълбоко нещата. Харесва им да постъпват така, сякаш са над чувствата. Сякаш са много силни, имат много власт и други такива неща. Когато мъжът свали защитата и покаже чувствата си на жената, покаже й какво мисли и усеща в действителност, значи е влюбен в нея. Тя е спечелила сърцето и доверието му. Само по този начин те допускат вътре в себе си.

Тобин не я пускаше вътре в себе си. Между тях нямаше нищо, само страст и това, което караше кръвта им да кипи. Никаква любов.

— Искаш ли да ме питаш още нещо?

София поклати глава.

Елинър се изправи. Пристъпи напред и обгърна лицето на София в длани.

— Знаеш, че си ми като дъщеря, нали?

София вдигна очи към Елинър и почувства как в тях се събира влага. Наистина обичаше тази жена. И кимна.

— Благодаря ти.

Елинър се приближи към вратата и я отвори. После спря.

— Подозирам, че утрешната нощ ще ти хареса, скъпа. Тобин е млад и е добър мъж, не е жесток. Вярвам, че сърцето му ще бъде вярно… не като на баща му. Лека нощ.

И затвори вратата. Не като на баща му?

София смръщи вежди. Какво означаваше това? Стана, отиде до вратата, отвори я и погледна в коридора, но свещите бяха изгасени, Елинър вече си бе отишла и след нея бе останала само тъмнината.

27

Сватбеният ден настъпи в мраз. Скреж като бяла пяна се стелеше по тревата около замъка Уиндзор. София се измъкна от леглото. Плочите на пода бяха студени и по краката й плъзнаха тръпки. Тя се мушна отново в леглото, придърпа завивките върху изстудените си стъпала и започна да ги търка едно в друго, докато накрая една прислужница влезе и донесе дърва и живи въглени, за да напали камината.

София лежеше на кълбо под завивките и се опитваше да си внуши, че днес е наистина нейният сватбен ден. Огледа стаята.

Не виждаше никакви разлики. Но всичко трябваше да е различно. Слънцето трябваше да изгрее от запад, а луната да залезе на изток. Реките трябваше да потекат назад и времето да спре. Светът трябваше да се обърне с главата надолу, защото тя знаеше, че след днешния ден нищо в живота й нямаше да бъде същото.

На вратата се подраска.

— Влез!

Едит провря глава през прага.

— Софи?

— Едит! Наистина дойде! — София изхвръкна от леглото и притича през стаята. Двете се прегърнаха. — Толкова ми липсваше.

— Тихо беше, откакто замина, Софи. — Едит се отдели от нея. — Прекалено тихо дори за мене.

— Ела. — София хвана Едит за ръка и я притегли на килима близо до огъня. — Разкажи ми всичко, което се е случило.

Едит остана за миг замислена, вглеждайки се в нея, сякаш искаше да й каже нещо.

— Какво има?

Едит отвърна очи, после вдигна поглед с прояснено лице и сияйна усмивка.

— Годеникът ми се върна!

— Охо! Време беше. Щастлив е, че те има, защото никоя друга жена нямаше да бъде толкова търпелива.

— Искаш да кажеш, че ти никога нямаше да бъдеш толкова търпелива.

— Да. А ти си светица.

— Не съвсем. — Едит замълча замислено, после отново се обади: — Не съм ти казала нещо за него, една тайна, която само аз знам.

— Каква тайна?

— Лесно ми беше да го чакам, защото той ми пращаше писма през цялото време, докато го нямаше тук. Пишеше ми почти през ден.

— Едит! Защо не си ми казала? Едит сви рамене.

— Толкова хубави бяха тези писма, исках да бъдат само за мене!

— Какво пише в тях? Сега не искаш ли да ми кажеш? Какво казва мъжът на жената, която наистина обича, за да й позволи да го разбере?

— Той хвали очите ми и буйната ми коса. Казва ми колко съм прекрасна. Казва, че мисли за мене всяка вечер, когато си ляга. Че в сърцето му съм аз и само аз.

София погледна приятелката си и прочете радостта по лицето й. Едит знаеше, че мъжът, за когото ще се омъжи, я обожава.

Само за миг София почувства прилив на завист и някаква празнота, защото тя никога нямаше да познае подобни чувства, но после се усмихна на приятелката си.

— Толкова се радвам за тебе. Наистина. Вие двамата с лорд Робърт имахте ли възможност да останете насаме, откакто се е върнал?

— Да. — Едит отвърна поглед. — Почти всеки ден.

— Той целуна ли те най-накрая?

Тя кимна и пусна широка усмивка, така добре известна на София. О, значи я е целунал. Едит имаше вида на много обичана и много целувана жена.

— О, Едит, ти го обичаш, нали?

— Да, разбира се, че го обичам. Той ще бъде мой съпруг.

— Не, нямах предвид любовта по задължение. Искам да кажа, че наистина го обичаш.

— Той е добър мъж. Ще се оженим преди постите.

— Но това е толкова далече. Как издържаш да чакаш?

Едит се усмихна.

— Мога да чакам.

— Да, предполагам. Ти си търпелива.

— Имам един мъж, който ми показва сърцето си.

София разбра, че Едит е права. Ако не се съмняваш, че си обичана и уважавана, временната раздяла няма значение.

Колко просто беше. Само да знаеш, че си обичана. Толкова лесно ли е всичко, ако знаеш това? По този начин ли любовта обвързва хората?

Никога нямаше да разбере, защото Тобин не я обичаше. Между тях двамата имаше само страст и нещо изплъзващо се, което не можеха да овладеят, но то се възпламеняваше всеки път, когато бяха заедно.

Само че не беше любов. Беше само желание. Привличане. Жажда. Но не беше любов.

— Днес ще се запознаеш с него — каза Едит. — Лорд Робърт е тук.

— Ще се радвам да се запознаем.

София се чувстваше самотна, защото не можеше да говори с Едит за Тобин. Не би могла да понесе да й разкаже това, което така я измъчваше — че обича Тобин де Клеър, но той не отвръща на любовта й.

— Май цяла Англия се е събрала тук за сватбата ти! Видя ли тълпата?

— Тълпа? — София поклати глава. — Пристигнахме едва снощи. Тълпа ли имало, казваш?

Едит кимна.

Колко ли хора са дошли за сватбата? Не беше мислила, че купища хора ще я гледат как се жени за Тобин де Клеър. Стомахът й се сви и тя изведнъж утихна, замисляйки се за предстоящата сватба.

След миг вратата се отвори. В стаята влязоха Алебардите.

— Дойдохме да ти помогнем да се облечеш, София — каза Мейвис и струпа гъстозъби гребени, мрежички за коса и панделки на леглото на младоженката.

Джейн мина покрай Мейвис, сграбчи София за ръката и започна да свлича от гърба й роклята и ленената риза.

— Стига си се дърпала, момиче. Трябва да ти пуснем кръв, кълна се в свети Петър и Павел. Хайде, ела. Кралицата скоро ще дойде.

Тя изхвърли дрехите на София в коридора, сякаш бяха някакви парцали, и извика да донесат горещата вода и ваната.

— София се сви и изстена:

— Не! Не, стига…

След като в продължение почти на цял един час едва не одраха кожата й, София вдигна очи и видя Елинър да влиза в стаята й. Кралицата се усмихна.

— Каква красавица си, дете. Макар да предполагам, че вече не бива да те наричам „дете“. Днес ще стане съпруга и кастеланка на владенията на Де Клеър и на твоите наследствени замъци.

Тя се обърна към Алебардите.

— Добра работа сте свършили. Днес всички млади рицари ще завиждат на сър Тобин.

София беше облечена в разкошна рокля от тъмновиолетова коприна, която правеше очите й да изглеждат дълбоко виолетови и огромни. Снежнобял хермелин обточваше ръкавите и подгъва на роклята, както и черното й наметало, избродирано със сребърни соколи, същите като на герба на Де Клеър. Сребърни панделки проблясваха в косата й, която беше стигнала вече до раменете, но още се къдреше и панделките се виеха из нея, отразявайки отблясъците на светлината, и я правеха да изглежда така, сякаш някой ангел я е обсипал с шепа искрящи звезди.

Елинър се приближи, погледна София и наклони глава.

— Изумруденото колие не подхожда — изрече тя, откопча го и го свали от шията на София. — Вземете. — Подаде го на Мейвис и се обърна към София. — Къде са перлите на майка ти?

— Не мога да ги нося. Никога не са стояли добре на мене.

— Дай да видя — настоя кралицата.

София се приближи към масата, взе кутията от орехово дърво, извади перлите и ги подаде на Елинър.

— Седни — махна с ръка Елинър.

София беше по-висока от кралицата, затова седна сковано на ниската пейчица. Чувстваше как е стиснала здраво устни, сякаш само така можеше да задържи ръцете си сплетени в скута, вместо да ги остави да се свият в болезнени юмруци.

Знаеше какво ще стане. Каквото винаги ставаше. Перлите няма да й стоят добре.

Елинър откопча аграфата, плъзна единия край около дългата шия на София и започна да увива наниза като висока яка от перли.

— Ето така.

Закопча колието, отстъпи назад и я заразглежда.

София не помръдваше. Не дишаше. Седеше и чакаше Елинър да поклати неодобрително глава, да види това, което София винаги бе виждала.

Елинър й подаде полираното огледало.

— Погледни. Съвършено е.

Съвършено? София затвори очи, повдигайки огледалото. Пое си дълбоко дъх и отвори очи.

За миг остана безмълвна. Нямаше глас.

Ръката й се повдигна и докосна равномерните кръгове от перли, които опасваха шията й в стегнат спираловиден наниз. Изглеждаха толкова красиво. В първия момент не можа да го възприеме. Взираше се в образа си в огледалото, сякаш не можеше да отлепи очи от него, сякаш се виждаше за пръв път, и хареса това, което видя.

Обърна се към кралицата.

— Изглеждат съвършени.

Елинър кимна.

— Така ги носеше винаги Розалинд, увити около красивата й шия. Знаеш ли, наричаха я „лебед“, защото беше висока и елегантна. Кожата й, също като твоята, идеално се съчетаваше с цвета на тези перли. Като те гледам сега, колието блести точно както някога на нея.

Елинър повдигна леко брадичката на София, погледна я, после отстъпи назад.

София погледна отново отражението си в огледалото, опитвайки се да види в него образа на майка си.

— Всеки ще разбере, че си нейна дъщеря, София. Тя щеше много да се гордее с тебе.

Но София вече не виждаше образа си в огледалото. Очите й бяха плувнали в сълзи. Тя отмести поглед, преглътна и остави огледалото, после се изправи и се приближи до прозореца.

Чувстваше тежестта на сватбеното наметало и въздушната материя на бродирания воал, който я покриваше цялата и се влачеше зад нея. Усещаше се странно, сякаш бе облякла нещо тежко или сякаш нещо се опитваше да я задържи на място.

Другите жени в стаята бъбреха весело. Но тя нямаше какво да каже. Пое си дълбоко дъх няколко пъти и остана на мястото си сякаш цяла вечност.

— Трябва да тръгваме, скъпа — казваше Елинър. — Едуард чака. Знаеш колко нетърпелив може да бъде понякога.

София погледна през прозореца за последен път, изтри очи с опакото на дланта си и тръгна заедно с кралицата и нейните придворни дами.

Кралският епископ рецитира цял час списъка със зестрата на лейди София Хауърд. След това вратите на черквата се отвориха. Свещите блещукаха като безброй искри, хвърляйки отблясъци върху стъклата на прозорците, прихванати в оловни рамки, които отразяваха лъчите на утринното слънце и осияваха черквата с почти небесен блясък.

Кралят отведе белия кон на София до стъпалата на черквата. Подаде на Тобин сребърните юзди — жест, който символизираше, че предава тази жена на този мъж.

Тобин вдигна поглед към нея. В първия миг не можа да я види, така силно блестяха сребристите искри в косата й и сребърните бродерии по наметалото. По тях играеха отблясъците на свещите, идващи от вътрешността на черквата.

Беше пил много предната вечер и почти не беше спал. Сега съжаляваше, защото не беше време да изпитва последиците от снощното пиянство. Обхвана София през кръста и я вдигна от лекото дамско седло.

Докато я сваляше на земята, тя постави ръце на раменете му и го погледна с разширени очи и пълни, влажни устни. Нещо остро, почти осезаемо премина като мълния през него. Беше шок, който събуди сетивата му.

Беше толкова красива!

Тогава Тобин се запита какво ли мисли тя точно в този момент, какви мисли се крият зад тези виолетови очи. Знаеше какви са неговите собствени мисли — желаеше я. Желаеше я повече от всичко, което някога бе искал в живота си.

Но имаше и още нещо, нещо, което той не можеше да назове, нещо неуловимо като вятъра, което трудно се забелязваше, но той почувства как то пронизва цялата му същност. Беше нещо в мисълта и в тялото му. Свързано по някакъв начин с тази жена, която държеше в ръцете си.

Той я пусна да стъпи на земята, после я хвана за ръка. Погледна към ръката й, сгушена в неговата — бялата й нежна кожа до неговата, твърда и загоряла от слънцето. Вплете пръсти в нейните и осъзна, че се вглежда в очите й.

Тя вдигна глава и отвърна на погледа му с непроницаем израз.

Той бързо й намигна. Не би могъл да обясни защо, но го направи. Стори му се, че тя има нужда от това намигване, има нужда той да й даде нещо. Радваше се, че го направи, защото тя се усмихна с истинска, бляскава усмивка, от която коленете му едва не се подкосиха.

Без да помисли или да каже каквото и да било, той пусна ръката й и отиде до мястото, където стояха придворните дами, държейки кошниците с цветя, които щяха да хвърлят, когато той и София излезеха от черквата.

Огледа букетите, не видя това, което търсеше, после вдигна очи и извади една сребристобяла роза с дълга дръжка от гирляндата над входа на черквата. Обърна се към нея, към жената, която щеше да стане негова съпруга.

Тя изглеждаше смутена, леко бе вдигнала вежди.

А той си мислеше, че само той е тук смутеният…

В следващия миг Тобин се отпусна на едното си коляно и й поднесе цветето, без да отмества очи от нейните.

Смаяният й поглед прелитна от него към розата, която й подаваше. София изглеждаше като птичка, която изведнъж е паднала от гнездото, но в действителност разбира, че може да лети. Погледът й омекна.

Протегна ръка и взе цветето.

Това, което Тобин прочете по лицето й, го накара да пожелае сватбената церемония и пиршеството вече да са свършили. Искаше да е сам с нея, да са само двамата със София.

Надигнаха се приветствени викове. Всички, дори и той самият, бяха изумени от жеста му да коленичи пред тази жена на стъпалата на черквата пред всички и пред бога.

Тя вдигна розата към лицето си, за да вдъхне уханието й, и го дари с най-нежната си усмивка. Истинска усмивка, заради която би направил всичко. Той стана, взе ръката й и двамата влязоха в черквата.

Тобин я настани да седне до него на малката пейка. Отпусна ръка върху бедрото си, което леко докосваше нейното. Кралят и кралицата влязоха, влезе и баща му със сегашната си съпруга. Следваха го граф Мерик със съпругата си лейди Клио, а след тях идваше сестра Джудит.

Когато всички седнаха, архиепископът започна тържествената меса на Светата троица с благословията:

— Нека тази жена бъде мила като Рахил, мъдра като Ребека и вярна като Сара.

Тобин хвана ръцете на София.

Тя му хвърли бърз поглед и стисна пръстите му.

— Нека бъде умерена чрез истината, почтена чрез скромността и мъдра чрез божествената мъдрост.

Архиепископът се обърна и всички присъстващи запяха Agnus Del.

Тобин стана и тръгна към олтара, където получи целувката на мира. Обърна се към София, която след миг щеше да стане негова съпруга пред очите на бога.

И протегна ръка към нея.

Тя се изправи грациозно, тази жена, която сега беше негова, и тръгна към него, а искрящата й красота го караше да се пита дали е жена от плът и кръв или видение. И точно там, в подножието на огромното разпятие той я прегърна и й предаде целувката на мира — на нея, неговата съпруга.

Пусна я и за момент всичко пред очите му се замъгли. Само за момент. Той премига, защото единственото, което можеше да си представи, беше, че нещо е влязло в окото му.

28

След напрегнатото очакване на сватбата, след една сутрин, запълнена от Алебардите, и два часа почти безмълвна церемония София стоеше до рамото на Тобин в палатката, където двамата приемаха сватбените дарове, и бърбореше неуморно с всички, които идваха да ги целунат и да им честитят.

Ръката на Тобин почиваше властно на кръста й, докато той говореше с някакъв барон, съпругата му и сина му. Само за миг София сведе поглед към синкавобялата роза в ръката си. Отново видя лицето му, изражението в очите му, начина, по който бе коленичил пред нея като някакъв романтичен рицар, а не като надменния мъж, за какъвто винаги го бе смятала. Усети леко радостно трепване, когато си спомни този момент, сякаш в сърцето й се бяха настанили пеперуди.

— Софи! — притича към нея Едит. — Ти се омъжи! Наистина се омъжи! Толкова хубаво беше! — Тя прегърна силно приятелката си и прошепна: — Не можах да повярвам, когато той ти даде тази роза! Нима не беше най-романтичното нещо на света? Менестрелите вече измислиха песен за това! Кой да помисли, че сър Тобин де Клеър ще направи такова нещо?

Едит изглеждаше също толкова нервна, колкото беше и София, най-малкото, доста по-нервна, отколкото беше обичайно за нея.

София погледна над рамото на приятелката си.

Един висок мъж с кестенява коса, посивяла на слепоочията, стоеше зад нея. Беше богато облечен в златиста коприна, но не с толкова украшения и кожи, както се бяха нагиздили някои от по-богатите сподвижници на Едуард.

Едит вдигна очи към нея, после отстъпи назад и плахо посочи мъжа, който веднага пристъпи напред.

— Лейди София, това е лорд Робърт Гаванашоу, моят годеник.

София срещна погледа на едни изключително приветливи кафяви очи, които сякаш изливаха безкраен поток от любов към нейната приятелка. Лорд Хенри бе направил добър избор за малката си сестричка. Сега започваше да разбира Едит и желанието й да се свърже с този доста по-възрастен от нея мъж.

София протегна ръка.

— Лорд Робърт. — Усмихна му се искрено, защото Едит го гледаше така, сякаш цялото й сърце е изпълнено само с него. — Наистина се радвам, че се запознахме. Едит толкова ми е говорила за вас.

— Така ли? Тя не говори много, когато аз съм наблизо.

— О, говоря — изрече бързо Едит, но разбра, че му е възразила, изведнъж притихна и впи поглед в пръстите на краката си.

Лорд Робърт сви вежди, сякаш търсеше истинската й реакция, а не привидната покорност, която толкова много мъже изискваха от съпругите си. Погледна към София, сякаш за да й каже: „Моля ви, помогнете ми за нея.“

Мисълта му обаче работеше бързо.

— Предполагам, че не си имала много възможности да говориш, докато съм държал устата ти заета с други занимания, скъпа.

Едит вдигна рязко глава и отвори широко очи. Изчерви се така силно, че София прихна да се смее.

София игриво тупна лорд Робърт по ръката.

— Постъпвате ужасно, като я закачате така, милорд. Тя е най-милото и най-нежното същество на земята.

— Да, така е — усмихна се той. — Но според мене трябва малко да я закачам, милейди, защото открих, че руменината на бузите й много ми харесва.

София и Робърт се разсмяха и започнаха да се надпреварват в остроумия, опитвайки се да смутят Едит, само за да я видят пак да се изчервява.

— Стига! — Едит вдигна ръце в привиден протест. — Ужасни сте и двамата! Бузите ми така пламнаха, че трябва да ги охладя. — Хвана ръката на Робърт и я стисна. — Елате, милорд. Усещам, че съм ужасно гладна и жадна. Ваш дълг е като мой годеник да се погрижите за всички мои нужди и желания. И помнете, че трябва да ме храните с най-добрите парчета.

— Мисля, че най-доброто парче държи ръката ми притисната плътно до себе си.

София се засмя и загледа как Едит щастливо мъкне широко усмихнатия лорд Робърт към огромната синя палатка, където започваше празничният обяд.

Докато траеше сватбеният обяд, на Тобин му се струваше, че присъства по-скоро на някаква катастрофа. Седеше, бодеше с камата си парчета от изкусно сготвеното месо, пъхаше ги в устата си и дъвчеше яростно, за да гаврътне в следния миг огромна чаша френско вино.

Не беше лесно да пренебрегне факта, че собственият му баща се беше заел настоятелно и пред всички да ухажва собствената му съпруга.

Гледаше ги как танцуват под музиката на менестрелите, виждаше София невинно да се усмихва на баща му, който сипеше най-изкусните си комплименти. Сегашната му мащеха, която и да беше тя, светлокоса жена на двадесет и две години, на име Арден или Анна, или Аркин, изобщо нещо с „А“, си беше тръгнала рано от празненството. Горката жена сигурно беше свикнала с похожденията на съпруга си и сега не искаше да присъства на поредното унижение. Работата беше там, че не биваше съпругът й да я прави за смях точно с булката! Това обаче беше в стила на баща му.

Баща му хвана София за кръста и я вдигна високо във въздуха. Тобин стисна по-здраво орнаментираното столче на златната чаша. Чувстваше как резбованият сокол се впива в пръстите му, усещаше как кръвта се оттича от кокалчетата на ръката му, долавяше стихията на гнева във вените си.

Една ръка се отпусна на рамото му и го откъсна от неприятната гледка.

Мерик бе застанал зад него.

— Върви я вземи от него, момче.

— Няма да му дам това удовлетворение да разбере, че може да ме ядоса — и Тобин обърна още една чаша.

— Значи си глупак, защото не става дума за тебе. А за София. Тя е единственият човек, когото нараняваш, като се опитваш да се държиш, сякаш това, което прави той, няма значение. София е твоя съпруга. Тя нищо не знае. Само танцува, както трябва да танцува младоженката на сватбеното си тържество. Разказвал ли си й за него?

— Защо? Той не заслужава да си хабя думите.

— Клио ме помоли да те убедя да й разкажеш. Тя трябва да знае, ако не за друго, най-малкото, за да се пази.

Тобин се намръщи и погледна към лейди Клио. Тя го гледаше строго. Той отмести очи към съпругата си и разбра, че Клио е права.

— Иди да я спасиш, момчето ми. Не е време за инат. — Мерик стисна рамото на Тобин. — Върви.

Тобин отпи още една глътка вино и отмести чашата. Без да отделя очи от София и баща си, той леко кимна на Мерик, бутна стола назад и се изправи.

Тръгна към танцуващата двойка. Заобикаляше гостите, седнали около масите, които се извръщаха към него и вдигаха в приветствен тост чашите си, пълни с вино, посрещаха го с одобрителен кихот, засипваха го с благопожелания, тупаха го по раменете и по гърба. Някои вече бяха доста пийнали, като двамата дребни благородници, които се сбиха, защото единият халоса другия с чашата си.

Тобин бутна единия настрана и се изправи помежду им. Парсин и Мерик веднага се озоваха до него, хванаха двамата скандалджии и ги извлякоха навън, преди да изтеглят саби един срещу друг.

Стигна зад гърба на баща си и го чу да казва:

— Синът ми е щастливец, София.

И възрастният мъж плъзна ръка по кръста й. Тобин сви юмруци, но не помръдна.

— Трябва и аз да си намеря такава хубава булка като тебе.

— Вече си имал много булки, татко. — Тобин стисна рамото на баща си, за да му попречи да се доближи още повече до София. — Мисля, че и сега горе те очаква една съпруга.

Баща му се обърна и по изражението му пролича, че са го хванали натясно.

Тобин пристъпи между двамата, заслонявайки съпругата си с едрата си фигура. Отправи към София една усмивка, която добре съзнаваше, че е фалшива, наведе се към ухото на баща си и изрече тихо и заплашително:

— Махни се от пътя ми, старче.

Не изчака да види реакцията на баща си. Сграбчи ръцете на София и я увлече в кръга от танцуващи. Хората отстъпиха назад и разшириха кръга. Спряха да танцуват и започнаха да пляскат с ръце и да тропат с крака, докато Тобин държеше здраво нежните ръце на съпругата си и я въртеше, без да сваля очи от лицето й. Усмивката й се стопи. Тя извика настоятелно името му, но той продължи да я върти все по-бързо, докато главата й се замая и тя започна да се смее. Смехът й се вмъкна в кръвта му и отнесе всичко, оставяйки му само мисълта, че тази жена е наистина негова.

Той я прегърна през кръста и я наведе рязко назад, после я вдигна и се завъртя с нея, а тя го обгърна здраво през врата и отметна глава.

— Стига! Спри! Съпруже!

Но продължи да се смее. Той се обърна и излезе от кръга на танцуващите, мина покрай музикантите, прекоси цялата зала и излезе, сподирян от весели възгласи и солени шеги.

Понесе я по коридора и излезе, без да я пуска от ръцете си, чак на парапета на стената, където шумът от залата се чуваше едва-едва.

Лек ветрец раздвижи панделките в косата на София и я разроши. Няколко къдрици паднаха над очите й. Тя отдели ръка от врата му и ги приглади назад. Хермелиновата кожа по ръба на ръкава й я погъделичка по носа, тя го потърка, после положи ръка на рамото му и му се усмихна широко.

— Отвлече булката от празника.

— Да — изрече той тихо и я пусна на земята.

Застанаха с лице един срещу друг. Той се вгледа в нея с напрегнато и сериозно изражение. В погледа му нямаше веселост. Нито пакостно пламъче, както в очите на баща му, които толкова приличаха на неговите, че тя остана потресена. Запита се как могат да бъдат толкова различни. Единият толкова весел, а другият толкова напрегнат.

София не знаеше защо Тобин я гледа така. В очите му имаше нещо, което й се стори, че е болка. За един кратък миг тя се запита дали причината не е в нея. Наклони глава въпросително:

— Какво не е наред?

Той стисна устни, пое си дълбоко дъх и отклони поглед. Опря се на зъбеца на стената и се загледа някъде надалече. Взе едно камъче, започна да го премята в дланта си, после няколко пъти го подхвърли във въздуха и го хвана.

— Стори ми се, че имаш нужда да бъдеш спасена.

— Наистина ли? — Тя се засмя, приближи се, застана до него и се загледа на запад, където слънцето залязваше сред облаци руменина и пурпур. — Баща ти е много забавен. Разсмива ме.

Той не каза нищо.

— Има закачлив поглед.

— От който е най-добре да се криеш — изрече той с остър глас.

— Да се крия от баща ти? — Тя се засмя. — Какъв си глупчо! Та това е смешно.

Тобин не каза нищо.

Смехът на София замря. Тя вдигна очи към съпруга си и сви вежди. Той говореше напълно сериозно.

Не беше помръднал. Само се взираше пред себе си с отнесено изражение, сякаш мислено беше някъде много далече оттук, сякаш мисълта му отсъстваше. Бе присвил очи в огорчение и гняв.

Където и да се намираше духът му, не беше на добро място.

Изведнъж София си спомни изненадващо ясно какво бе казала Елинър предната вечер.

Сърцето му е вярно, не като на баща му.

Протегна ръка и докосна ръката на Тобин.

— Защо е трябвало да ме спасяваш?

Той мълчеше.

— Та аз бях с твоя баща. Той е любезен и забавен — продължи тя.

— Забавен? Бих казал, че баща ми е много други неща, но в никакъв случай забавен.

— Защо си толкова зле настроен към него? Само защото ми обръщаше внимание ли? Сигурна съм…

— Защо ли? — Той се обърна и я прикова с гневния поглед на сините си очи. — Какво? Мислиш, че ревнувам, защото той има властта да омайва всяка жена, с която се запознае?

— Не знам какво да мисля. Ти ми кажи защо не бива да се държа любезно с него, когато той е толкова мил с мене. Аз съм негова дъщеря чрез брака си.

— Може би трябва да запиташ съпругата му. Или някого от осемнадесетте ми по-малки братя.

— Осемнадесет? Той кимна.

— Всички са от различни майки, с изключение на двете двойки близнаци.

— Близнаци? — повтори тя като ехо.

— Да, като не смятаме сестрите ми.

Тя зяпна.

— Първо е Елизабет, която е с шест години по-голяма от мене. Ние сме от една и съща майка, първата съпруга на татко. После идва Джослин. Майка й е перачката на замъка. После идват Катрин, Ейда, Мод, Джанет, Алис и Изабел.

Тя изглеждаше ужасена.

— Господи…

— Не знам как е нарекъл последните три момичета. Известно време ме нямаше у дома.

Тя стоеше срещу него, не можейки да повярва на думите му и още по-зле, на това, което се подразбираше. Но когато погледна профила му, стиснатата челюст и болката, изписана на лицето му, разбра, че й казва истината. Похожденията на баща му го тормозеха.

— Не знаех — прошепна тя.

— Знам. Но сега, когато си моя съпруга, трябва да го знаеш, за твое добро е.

— Не съм слугиня, с която да си играе. Сигурна съм, че само е искал да ме приветства с добре дошла в неговото семейство. Аз съм братовчедка на краля, също както и твоя съпруга.

— Факт, който той май лесно е забравил. Мисля, че точно заради това е толкова внимателен.

Тя си пое дълбоко дъх. Той я погледна.

— Само защото си омъжена за най-големия му син, не означава, че не вижда в твое лице примамлива плячка. Не се заблуждавай, скъпа. Баща ми пръска чара си преднамерено, и то не за да те приветства с добре дошла в неговото семейство.

Тя протегна ръка и опря длан на гърдите му, там, където сърцето му биеше силно. Искаше да премахне болката му, да отпъди това, което току-що й беше казал, сякаш никога не се е случвало.

Тобин откъсна поглед от далечината, в която се взираше, и сведе очи към ръката й положена на гърдите му. Гледаше я така, сякаш това е последното, което е очаквал да види.

Стори й се, че той се е поотпуснал. Устата и челюстта му не бяха така стегнати, напрежението във врата се беше опекло. Дланта му покри нейната, после той се обърна и заразглежда лицето й, сякаш търсеше нещо в него, нещо, от което имаше нужда.

Тя прошепна името му.

След миг устата му покри нейната и тя усети силните му ръце да я прегръщат плътно.

29

София отвори вратата на стаята си и надникна вътре. Нямаше никой и тя дръпна Тобин да влезе.

— Мислиш ли, че ще им липсваме?

— Не ме интересува. Това е нашата сватба, не тяхната. Нека да ядат и да пият до пръсване. — Той затвори вратата, спусна резето, после се обърна с едно плавно движение, пъхна ръце под седалището й и я вдигна. — На мене ми трябваш само ти.

Тя се хвана за раменете му и се взря в обърнатото му нагоре лице.

— Къде отиваме, съпруже?

— В леглото, съпруго. — Той я стовари върху покривката и я последва, притискайки я с тежестта си към леглото. Усмихна й се дяволито. — Тук ти е мястото, жено.

Тя се разсмя.

— В леглото ли ми е мястото?

— Не, скъпа. — Устните му вкусиха нейните, после той прошепна срещу устата й: — Под мене.

Започна да я целува, изпивайки устните й с нежни и влажни ласки.

— Харесва ми, когато ме целуваш. Харесва ми вкусът на устата ти, когато се допира до моята.

— И аз обичам да те целувам. Сега мога да те целувам цял ден и цяла нощ. Цял живот, скъпа.

И той зарови език дълбоко в устата й.

Тя леко изстена в отговор. Отвори очи.

Един черен кичур коса бе паднал на челото му. Тя го отмести назад и вдигна очи към лицето му, към засенчените ъгли, където брадата му вече поникваше, към правия нос и малката цепнатина по средата на брадичката. Впери поглед в тъмните му мигли, забеляза как обграждат очите му с такава плътна сянка, че ги правят да изглеждат още по-сини. Цветът им беше истински и дълбок. И тя реши, че от този момент нататък най-любимият й цвят е цветът на очите на съпруга й.

Прокара нежно пръст по устните му.

Той целуна връхчето на пръста й.

— Целуни ме, Тобин — въздъхна тя. — Целувай ме навсякъде.

Той протегна ръка, уви около пръста си сребърната панделка заедно с кичур от косата й и я придърпа към себе си.

— Ще те целуна, скъпа. Повярвай ми, никога няма да спра да те целувам. Цяла нощ устата ми ще бъде твоя, ще те вкусва и ще те люби. Само това искам.

Той целуна нежно устните й, после носа и клепачите. Устните му се плъзнаха леко по веждите и челото й. Зареяха се по бузите й и стигнаха до ухото.

— Ще те целуна в ухото… ето така.

Езикът му се пъхна в ухото й и го целуна така, както преди миг си бе играл с устата й. Тя си пое дълбоко дъх и това изпрати хладни тръпки по врата, раменете и ръцете й, тръпките сякаш стигнаха чак до гърдите й, където тя искаше да почувства пламтящата му уста.

— Ще те целуна по врата — прошепна той. — Но първо трябва да махнем перлите.

Тя вдигна ръка, но той я хвана и целуна дланта й.

— Аз ще ги сваля.

Откопча аграфата и бавно започна да развива колието, като целуваше всяка част от шията й, която освобождаваше от перлите. Когато вдигна колието пред нея, очите й бяха замечтани, а тялото отпуснато, струваше й се, че сякаш костите й са се разтопили.

Тя пое перлите и ги сложи на масичката до леглото. Обърна се към него. Харесваше й начинът, по който той я гледаше, сякаш тя беше единствената жена на света. Сега я гледаше точно така.

— Докъде бяхме стигнали?

— Тъкмо ти казвах какво искам да целуна по тебе.

— Какво още?

Той се наведе, пъхна ръка под гърба й и я притисна плътно към себе си.

— Брадичката.

И я целуна нежно.

— И устните, езика, зъбите.

Устата му плени нейната. Ръцете му я притиснаха още по-силно. Той се отъркаля, без да я изпуска, така че тя се озова върху него. Притисна ръце към гърба й, галейки я от раменете до седалището.

Пръстите му стигнаха до връзките на роклята й, започнаха да си играят с тях, после ги охлабиха една по една. Той хвана горната част на роклята й и я смъкна от раменете й едновременно с ризата.

Тя чу звук от цепещ се плат. Усмихна се, защото никак не я беше грижа. Тобин можеше всеки ден да къса дрехите й, стига само двамата да бъдат голи един до друг и вплетени в прегръдка.

Ръката му притисна гърдата й и устата му обхвана нежно връхчето й. Той започна да го гали с език, да го налапва и да го засмуква. Така силно, че тя усети това дърпане чак в центъра на своето същество.

Той дълго целува гърдите й. Това й харесваше, тя не можеше да престане да се извива, сякаш всяко всмукване караше хълбоците й да се разтърсват.

Накрая Тобин се спусна надолу, смъквайки роклята й, а езикът и устните му се плъзгаха по ребрата, корема и талията й. Проследи очертанията на тазовите й кости с устни. Засмука корема й толкова силно, че останаха малки червени белези.

— Искам да те целувам навсякъде, скъпа. Да те вкусвам. Да те любя. Да те прегръщам.

Харесваше й да го слуша да й говори по този начин. Любенето им не беше особено тихо и това също й харесваше. Тя зарови пръсти в тъмната му коса.

Главата му се придвижи към бедрата й. Той леко разтвори краката й. Свали дрехите й, хвърли ги на пода, надигна се и я загледа.

Очите му я изучаваха от глава до пети, качваха се бавно от пръстите на краката нагоре по бедрата и се спряха на нейния център. Той вдигна ръка към устата си, облиза пръста си и после леко докосна нейния център и я потърка бавно, като през цялото време я наблюдаваше.

Толкова хубаво беше това… тя изстена и сви колене, опирайки стъпала на леглото.

Той продължи да я докосва, после пъхна пръста си в нея и започна бавно да го изважда и да го вкарва отново, като всеки път го плъзгаше по най-чувствителната част от нея.

Коленете й започнаха да треперят.

Той извади пръста си и вдигна стъпалото й на рамото си, а после си проправи пътечка с целувки нагоре по вътрешната страна на бедрото й и спря там, докъдето беше стигнал пръстът му. Взе другото й стъпало и направи същото и с другия крак, покри с целувки пътечката до ямката в горната част на бедрото й. После пъхна ръце под седалището й и я дръпна към себе си и към полуотворената си уста.

Започна да я подухва лекичко и да притиска устни към нея. Тя беше готова да го моли да плъзне езика си в нея. Искаше той да не спира.

Той й даде това, което тя искаше. Толкова продължително, че тя не можеше да престане да вика. Но той не спираше. Тя пулсираше под ласките му.

Продължи да я изпива и накрая спря, когато тя започна да вика в екстаз, защото беше сигурна, че не може да понесе повече такива докосвания. Той положи седалището й на леглото, смъкна с едно движение туниката и ризата си, захвърли заедно с тях и панталона.

Остана гол като нея.

Дръпна я за ръката, за да се изправи и да седне пред него, а той коленичи с лице към нея. Погледна я в очите, хвана ръката й и я накара да го хване, за да й покаже как иска тя да го докосва.

— Докосни ме… Почувствай ме… Тя улови ритъма му.

Той вдигна ръка към гърдите й, обхвана едната и се наведе, за да прилепи уста към нея. Тя продължи да го гали, усещайки как той набъбва в ръката й.

Отново зацелува ухото й и пъхна пръсти в нея, говорейки й как я усеща и какво иска да прави с нея, и че иска да го прави цялата нощ, без да спира.

Започна да й говори какво ще правят — неща, които тя не знаеше, че мъжете и жените правят заедно. Но това нямаше значение за нея, защото допирът му й харесваше, харесваше й и това, което той правеше с нея, начинът, по който караше кръвта й да кипи, начинът, по който караше нейния център да пулсира около пръстите му, около езика му или просто така.

Тя усещаше, че е така разгорещена и мокра, че имаше чувството, че се топи. Извика трескаво, пулсирайки около пръстите му.

Той се наведе към нея, докосна нежно устата й с устни и я накара отново да извика, но й каза, че всичко ще бъде наред.

Тя сграбчи раменете му и го усети как се размърдва, а той притисна хълбоците си между краката й. Както преди, започна да навлиза в нея на малки тласъци, движейки се бавно, само с върха си, навътре и навън, отново и отново.

Тя започна да се извива на леглото. Искаше той да навлезе още по-дълбоко.

— Моля те — изрече тя. — Моля те.

Той обхвана лицето й в длани.

— Погледни ме, София.

Тя го погледна.

— Заклех ти се, че ще измина целия път вътре в тебе. Сега. Ще стигна там, където е горещо, дълбоко и мокро. Искам да бъда там. Ти искаш ли ме там?

— Да — отвърна тя. — Да. Влез в мене.

— Ще ти причиня болка. Знаеш го, нали?

Тя кимна.

Той замълча и я загледа.

— По дяволите, Тобин, просто го направи!

Той се засмя тихо, после повдигна лицето й към себе си.

— Погледни ме. Нека видя очите ти, когато се съединя с тебе, моя съпруго.

Тя впи очи в неговите. Той отново се размърда и навлезе в нея. Нещо се раздра сякаш я разкъсваше. Тя изстена, изскимтя леко и си пожела да не беше издавала този звук.

— Погледни ме.

Тя отвори очи.

— Погледни ме… — Той задиша все по-учестено.

Тя се опита да задържи дъха си.

Двамата дишаха заедно, запъхтени, сякаш бяха тичали. Но телата им бяха съвършено неподвижни. Той беше в нея. Тя го обгръщаше.

Болката отшумяваше, оттегляше се. Нямаше нищо друго, само той беше в нея и начинът, по който я изпълваше, нямаше нищо общо с някакви размери, а само с чувствата.

Тя усещаше вкуса му на езика си.

Усещаше аромата му във въздуха около себе си.

Чувстваше го по всяка част от себе си — по кожата, по фините косъмчета на краката си, по корема и дълбоко в гърдите. Тя вече не беше София, отделното същество. Съществото бяха двамата заедно.

Тя прокара ръце по мускулите на гърба му. Бяха стегнати и изпъкваха така, че я напомняха, че той е мъж и съвсем различен от нея.

Но защо това й се струваше толкова редно, когато бяха така различни? Тя усещаше къдравите косъмчета по бедрата му, чувстваше ги как се трият по нежната й гола кожа.

Той се притисна към нея и премести тежестта си на лактите.

— Сега ще те любя, скъпа. Почувствай го и ми кажи, ако ти причинявам болка.

Тя кимна и зачака да усети отново болката. Но не стана така. Усети само как той я изпълва и се движи бавно, как излиза почти изцяло от нея. Тя притисна длани към кръста му и го натисна към себе си, искаше той да се върне в нея, където сякаш докосваше душата й и където я болеше само ако не го усещаше вътре в себе си.

Колко странно бе това за нея. Сега той беше част от нея, движеше се вътре в нея, целуваше я и ръцете му бяха навсякъде по тялото й, сменяйки непрекъснато мястото си, така че при всяко негово движение всичко беше различно и тя усещаше все нови и нови неща.

Тобин шепнеше името й отново и отново, изричаше го с тихи стонове, понякога в ритъм, подобен на монашеските песнопения, друг път в ухото й, после срещу устните й, изричаше го така, сякаш беше толкова важно за живота му, колкото и всеки дъх, който си поемаше.

Но част от нея се тревожеше, че приема много навътре всичко, което правеха двамата, неговите докосвания. Тя го обичаше, но той не я обичаше. Той правеше това, което се предполагаше, че трябва да прави в брачното легло, нищо повече.

Но действията му не й изглеждаха рутинни или повърхностни. Тя се чувстваше прекрасно. Извърна леко глава. Нощта бе настъпила, виждаше го в прозорците.

Зърна как луната изплува иззад един тъмен облак. Запита се защо изглежда същата, когато всичко в нея се беше променило толкова много. Защо звездите още бяха на местата си, където винаги ги беше виждала? Защо луната не изглеждаше по-голяма? Защо целият огромен свят вървеше така, както винаги досега, когато нейният свят вече никога нямаше да бъде същият?

Той започна да се движи по-бързо и тя се отдаде на порива на мига, на тласъка, който сякаш я помете, сякаш я накара да яхне една от звездите навън и да се издига все по-високо и по-високо.

Чу името му и разбра, че го бе произнесъл нейният глас.

— Не спирай — прошепна тя срещу устата му. — Моля те, Тобин. Не спирай.

— Няма… няма… — отвърна той.

И започна да се движи по-уверено, тласъците му се ускориха, после хвана коляното й с едната си ръка и го притисна до рамото й. Продължи да влиза и да излиза от нея, с все по-силни и по-бързи тласъци, докато нещо се случи и тя задържа дъх, сигурна, че ще умре в следващия миг.

И тя се пренесе, сякаш насън, в друго време и на друго място, където тялото й я издигна в небесата, а после полека започна да се спуска към земята.

Някъде отдалече дочу как той крещи името й, сякаш я викаше да се върне при него. Той замря в нея, сякаш също беше умрял, но тя почувства нещо топло в себе си.

Идваше от него, семето на неговия живот. Тя усети как той й го отдава. Лежеше под тежестта на стройното му влажно тяло, лежеше в почуда и облекчение, в екстаз, който не бе и подозирала, че съществува на света.

Двамата лежаха тихо. Той се отдели от нея и я погледна. Тя прочете изненада по лицето му. Напрежението, което винаги бе виждала, сега го нямаше. Гледаше я така, сякаш му беше напълно непозната.

— Какво има?

Той й се усмихна леко, после поклати глава.

— Нищо, нищо.

Палецът му проследи линията на косата й.

— Защо ме гледаш така?

— Как?

— Не знам. Различно.

— Различно ли? — Той поклати глава. — Няма причина. Мисля, че само така ти се струва, скъпа.

Легна настрана до нея, лакътят му беше близо до ухото й, и опря глава в дланта си.

Дълго време двамата останаха мълчаливи, после той изрече:

— Кожата ти е толкова красива. Прилича на онези перли.

Пресегна се над нея и взе перлите от масичката, после ги положи върху гърдите и раменете й. Пръстът му се плъзна по ключицата, слезе по горната част на ръката й и после по ребрата.

Тя се засмя.

— Гъделичкаш ме. Спри.

— Само преди няколко мига ме караше да се закълна, че няма да спирам. Какво дяволито момиче си ти.

— Ох, ти! Не съм никакво момиче!

— Не. Ти си моята съпруга — изрече той с внезапна сериозност. — Моята съпруга — прошепна отново, сякаш трябваше да го повтори, за да повярва.

Тя замря, вперила очи в неговите.

Той се пресегна над нея, вплете пръсти в нейните и задържа така ръката й. Тя лежеше, вслушана в равномерното му дишане. Скоро ръката му се отпусна на гърдите й, без да пуска нейната.

— Моят съпруг.

Тя се обърна и загледа как очите му бавно се затварят. И вече нямаше нищо друго, защото след миг и двамата бяха заспали.

30

София се събуди рано.

Ръцете на съпруга й бяха навсякъде по нея, докосваха я и я галеха. Любиха се в дрезгавата светлина на изгряващото слънце, после станаха, за да се изкъпят и да се облекат. Вече в късната сутрин слязоха долу и тръгнаха по коридора, който скоро ги отведе в залата, където всички закусваха.

Влязоха в залата, ръката на съпруга й почиваше на кръста й. Кралят и кралицата не бяха там. Както им беше обичай, закусваха заедно в личните си покои. Слугите бяха прекарали по-голямата част от ранната утрин да разчистват след гостите, повечето от които бяха или още доста пияни, или страдаха от последиците на снощното пиянство, отпуснали глави на масите.

София очакваше намигвания и волнодумни шеги, това беше част от сватбеното тържество, която повечето гости ужасно много харесваха. Беше подготвена за опитите им да я накарат да се изчерви, които беше сигурна, че нямаше да успеят, затова се почувства донякъде сигурна. Никога нямаше да разберат, че тя се изчервява вътрешно.

Но не беше подготвена за това, което видя пред себе си.

На вътрешната стена, закачен върху най-фините стенни килими на Елинър, висеше чаршафът от сватбеното им легло. Грозно кафяво петно личеше в средата му — нарочно, да го видят всички.

Тя остана като прикована към пода. Неподвижна като статуя. Сълзи от унижение изпълниха очите й. Прехапа устни и се опита да се успокои, че това няма никакво значение.

Опитът й се провали.

Вече нямаше такъв обичай да се изнася брачният чаршаф като доказателство за девствеността на невестата. Откакто се помнеше, нямаше такъв обичай, беше отмрял почти двадесет години преди тя да се роди. Да направиш такова нещо днес беше като плесница в лицето на невестата, намек, че е нечиста и трябва да доказва пред целия свят девствеността си.

Тя бе спряла така рязко, че усети как Тобин я гледа втренчено. Само за един мимолетен и ужасен момент тя се запита дали той не е наредил да направят това.

Обърна се към него, уплашена от това, което можеше да види.

Тобин гледаше към стената. Раменете му бяха вцепенени като каменен зид. Ръката му стисна нейната още по-силно.

Чу го как изруга гневно.

— Ела! — почти й изръмжа той, дръпна един стол към масата и почти я натисна да седне. — Седни.

Приближи се към стената и дръпна чаршафа. Хвърли го в огромния огън, а той го подхвана и го превърна в дим, който се разнесе из стаята на сиви талази.

Тобин извади сабята си и се обърна, разкрачил крака, към залата.

— Кой го направи?

Гласът му беше опасно спокоен.

Гостите си зашушукаха. Някои поклатиха глави. Други смушкаха с лакът задрямалите, които се огледаха неразбиращо и се взряха смаяни в младоженеца, застанал с готова за бой сабя.

Гласът на Тобин се извиси, този път още по-гневен:

— Кой го направи?

Продължи да повтаря въпроса си, местейки очи от гост на гост. Изведнъж млъкна и огледа залата. Присви заплашително очи.

— Къде е баща ми?

Обърна се и тръгна нагоре по стълбите, които водеха към отделните стаи за гости над залата.

— Къде е баща ми? — изрева той, изкачвайки стъпалата по две наведнъж.

София стана и хвана един минаващ наблизо слуга.

— Върви да доведеш граф Мерик. Бързо.

Тобин се изкачи до галерията над залата, опря ръце в парапета, без да изпуска сабята. Огледа цялата зала.

— Къде е копелето? Къде?

Извърна се рязко и изчезна в коридора, откъдето се разнесе екотът на гласа му:

— Ако ти си го направил, старче, кълна се, че ще те промуша на място!

Мерик тичаше по тъмния коридор, ориентирайки се по виковете в залата. Зави зад ъгъл. На няколко крачки пред себе си зърна отворена врата.

— Копеле такова! — чу гневния глас на Де Клеър. Мерик влезе в стаята и спря на място.

Тобин де Клеър се бе извисил заплашително над голямото легло, сграбчил с една ръка вълнената завивка, притиснал с коляно дюшека, а върхът на сабята му опираше в гърлото на баща му.

Дукът беше гол, лежеше, без да мърда, и гледаше сина си. Когато Мерик влезе, той отмести очи към него. Притисната до стената, прикривайки се с чаршафа, се беше свила младата пищна съпруга на един дребен благородник.

Тя извърна към Мерик безумни очи, цялата разтреперана.

— Спасете ни! Кълна ви се, той е полудял!

— Де Клеър! — извика Мерик. — Спри!

Жената започна да се моли, призовавайки Богородица да я спаси от демона, надвиснал над нея. Тобин се обърна към Мерик.

— Върви си. Остави ме да се разправя с него. Не знаеш какво се случи.

— Кажи ми — и Мерик се приближи.

— Той подложи съпругата ми на унижение.

— Махни сабята. Все пак ти е баща. Ще уредим спора, без да се пролива кръв.

— Не, аз искам кръвта му.

— Имаш кръвта ми — каза дукът. — Никога не можеш да се отървеш от нея, колкото и да го искаш, защото тече във вените ти. Ти си мой син. Смъртта ми, дори от твоята ръка, няма да промени това.

— Но аз не съм ти, старче. — Гласът на Тобин се извиси отчаяно, после той повтори по-тихо: — Не съм ти. Не съм…

— Тобин — намеси се Мерик с възможно най-спокойния си глас. — Не можеш да убиеш баща си.

— Той заслужава да умре.

— За какво? Заради похожденията си? Защото е слаб и не може да стои далече от чуждите жени? Това не е причина да го убиваш. Ще се осъдиш на вечно проклятие.

— Така да бъде.

— Толкова ли ме мразиш, Тобин? Достатъчно, за да осъдиш душата си на вечен ад? — Дукът бе обърнал към сина си измъчено лице, така приличащо на неговото. — Дори и аз мисля, че би било жалко.

Тобин не помръдна. Стоеше, впил яростен поглед в баща си.

Толкова си приличаха, че никой не можеше да го отрече. Мерик знаеше, че Тобин полага големи усилия да не прилича по нищо на дука, но като стоеше в тази стая и гледаше бащата и сина, сякаш гледаше ада и небето, двама ангели, единият паднал, а другият — не.

— Платил си на някой слуга да окачи изцапания чаршаф в голямата зала — изрече със стиснати зъби Тобин.

— Не съм правил такова нещо, синко. Какво удоволствие би ми доставило това? — Дукът махна с ръка към жената в ъгъла. — Прекарах нощта си в далеч по-приятни занимания.

Жената скимтеше в ъгъла, отправяйки отчаяните си молитви към Богородица.

— Махай се оттук, глупава кучка такава! — И Тобин подхвърли към нея роклята й. — Върви при съпруга си. Няма да ти трябва закрилата на Богородица, ако спиш в собственото си легло!

Жената грабна роклята и излетя от стаята, продължавайки да хленчи и да вика да я спасят от лудия със сабята. Тобин се обърна отново към баща си.

— Ако не си бил ти, тогава кой?

— Не знам. Но не бях аз.

Мерик се приближи към тях.

— Свали оръжието.

Де Клеър не помръдна, остана неподвижен, сякаш не знаеше какво иска да направи.

Мерик пристъпи още по-близо и положи ръка на вцепененото рамо на Тобин.

— Хайде, момче. Да се махаме оттук. Давам ти дума, че ще ти помогна да откриеш кой е направил това. Но аз му вярвам. Баща ти не крие пороците си. И няма да направи подобно нещо зад гърба ти. Ако искаше да те унизи, щеше да ти го каже в лицето.

Тобин си пое дълбоко дъх няколко пъти и това продължи като че ли безкрайно дълго. Накрая свали сабята с трепереща ръка и я прибра в ножницата, после изтри длан в туниката си.

Лицето, което обърна към Мерик, беше така изкривено от болка и гняв, че на самия Мерик му се дощя да прониже Глостър заради това, което бе причинил на живота на собствения си син. Но вместо това само обгърна раменете на възпитаника си и го изведе от стаята.

Никой в Уиндзор не си спомняше кой слуга е окачил чаршафа. Всеки се забавляваше и никой не обръщаше внимание на ставащото наоколо. При такова голямо сватбено тържество слугите наброяваха стотици, много от тях бяха взети на заем от господарите им или наети специално за събитието.

Въпреки това Тобин обикаляше цял ден из замъка, опитвайки се чрез заплахи да получи някакви сведения. Но напразно.

София правеше всичко възможно да изгони от ума си унизителната картина и неприятното усещане. Тобин нямаше намерение да се откаже лесно, продължаваше да вършее из замъка с намусена и войнствена физиономия и в крайна сметка граф Мерик и лейди Клио се притекоха на помощ.

Настояха Тобин и София да дойдат при тях в Камроуз за през зимата, изтъквайки, че Торуик, наследственият замък на София, е почти лишен от прислуга и със сигурност няма нито да има достатъчно запаси, нито съответна подготовка, за да изкарат там студения сезон.

Аргументът беше основателен и Тобин лесно се съгласи с тях. Съгласи се дори без да попита София, която през цялото време седеше до него в стаята.

— Това е добро предложение, София. Ще се чувстваш удобно в Камроуз. Мерик получи от Едуард преди доста години разрешение да построи нова стена и сега замъкът е един от най-красивите в граничните области, може да се сравнява само с Карнарвън.

— Била съм там, Тобин.

Той вдигна очи изненадан.

— О, да. Сега си спомних.

По-добре да си беше спомнил играта на сляпа баба, помисли тя. Бяха се срещнали за пръв път в Камроуз.

— Но това беше, преди строителните работи да завършат. Сега стените са по-високи и по-здрави. Никой не може да ги пробие. Трябва да видиш мелницата и оръжейната. Зъберите на стената са солидни като планински върхове. Ровът е обширен, точно какъвто трябва да бъде. — Направи малка пауза и вдигна очи. — С изключение на онези глупави лебеди, за които Клио настояваше пред Мерик. Никой не можа да повярва, когато той го направи. Лебеди в защитния ров. Всички очаквахме следващото попълнение да бъде някой кораб, та враговете да могат съвсем удобно да пресичат рова. Мерик изобщо не се интересува от тези птици. Но щом стане дума за Клио, винаги омеква и се прекланя пред желанията й. Казва, че птиците си заслужавали.

София се обади с най-невинния си глас:

— Граф Мерик иска ли мнението й?

— Предполагам, че го иска, защото тя с готовност го дава.

— А иска ли мнението й за неща, които засягат и двамата?

— Не знам.

Тя кръстоса ръце и тупна с крак.

— За решения, като например къде ще живеят през зимата?

Той се обърна и я изгледа така, сякаш й бяха поникнали рога. Настъпи дълго мълчание.

— Ядосана си, защото не те попитах за Камроуз.

— Тобин, аз бях там, в самата стая. А ти се държа така, сякаш изобщо не съществувам.

— Знам, че беше там.

Дощя й се да го прободе с поглед.

— Тогава защо не ме попита какво е моето желание?

Той я изгледа продължително.

— Аз съм съпругът.

Тя поклати глава и се намръщи.

— Това какво общо има?

— Аз вземам решенията?

— Разбирам — изрече тя със стиснати зъби. — А аз трябва да нямам думата по никое решение, защото не съм съпругът.

— Ти си съпругата. Имаш си своите задължения.

— Като например?

— Твое задължение е да се подчиняваш.

Тя го изгледа, кипейки вътрешно.

— Но това няма значение, защото предпочитам да бъда с Мерик и Клио. Те са ми близки, също като роднини. Предпочитам да бъда в Камроуз, отколкото близо до баща ми. А ако останем тук, Едуард вече пуска дума, че му трябвал някой, когото да може да прати в Пърт. Не искам да бъда този някой, София. — Той я погледна. — Ти искаше ли да останеш тук?

Тя поклати отрицателно глава.

— Тогава защо спорим?

— Не спорим. Ако спорехме, щеше да го разбереш, Тобин. Заклевам се, щеше да го разбереш.

— Не искаш ли да отидеш в Камроуз?

Сега той изглеждаше наистина смутен. Тя въздъхна.

— Просто искам да ме беше попитал дали искам.

Той измърмори нещо неразбираемо.

След това двамата прекараха по-голямата част от следобеда да се занимават с товарните каруци, с които вещите им щяха да бъдат превозени до Камроуз. Целия следобед София тичаше напред-назад да пита Тобин дали ще му трябват чашите от граф Честър или сребърният сервиз от барон Рупърт, или стенните килими от монахините от „Божие Благоволение“.

Никак не й харесваше да го безпокои по този начин. Когато решиха кои от сватбените подаръци ще вземат със себе си, София се зае с личните си вещи. Беше ги струпала пред вратата на спалнята, включително сандъка, получен от сестра Джудит.

Тъкмо се занимаваше с нещо, когато чу пъшкане и сумтене пред вратата. Излезе и се огледа.

Двама от войниците на Тобин се мъчеха да свалят сандъка й по витите стълби на кулата.

— О, трябваше да оставите този. Ще го взема със себе си.

Мъжете спряха, после единият се обърна към нея и я погледна.

— С ваше позволение, милейди, но никога няма да можете да вдигнете този сандък. Тежък е… все едно че вътре има броня!

Мъжете се засмяха на шегата и София се запита дали ще се смеят така, ако разберат, че това, с което се шегуваха, е самата истина. В сандъка беше нейната броня.

По-късно София намери Тобин в конюшнята да оседлава конете, с които щяха да пътуват, да проверява подковите и амунициите.

— Питах се — започна тя, докато той стоеше наведен с гръб към нея, опипвайки копитото на единия кон, — коя рокля да взема със себе си — синята или червената?

Тобин я погледна изпод вдигнатия крак на коня.

— Какво?

— Коя рокля да си облека за утре? Синята или червената?

Той сви вежди.

— Синята, предполагам.

— Добре. А кои ризи да опаковам? Ленените и копринените или само копринените?

Той я изгледа озадачен.

— И обувките. Трябва да реша дали ми трябват ниските обувки или ботушите, или и двата чифта. — Тя потупа с пръст по устните си. — Но пък наистина имам избор в панделките и украшенията. — Погледна го. — Предпочитам рубините, но моето мнение не е необходимо, понеже съм само съпругата. А съпругът взема всички решения. Съпруже? Кои украшения да взема?

Усмихна се, защото Тобин много лесно беше попаднал в забавната клопка, която тя му беше устроила.

Той се изправи, потупа коня по задницата, после се приближи към нея и поклати глава. Положи ръка на кръста й, после я спусна надолу към седалището, докато в същото време я целуваше силно по устата. Потупа и нея лекичко, после се отдръпна.

В очите му се четеше действително веселие, когато изрече:

— Би трябвало да те грабна, съпруго, моментално да ти запретна роклята и да те натупам, задето си толкова нахална.

София вдигна вежда, изви се и му се изплъзна.

— О, обещания, обещания…

И Тобин се изсмя високо.

31

Беше време за ябълковото вино, късно през октомври, когато Камроуз ухаеше на зрели ябълки и човек усещаше свежия им дъх във въздуха, щом излезеше навън.

София беше в избата заедно с лейди Клио и старата друидка Гладис, вещицата на Камроуз и източникът на всевъзможни бели. Тя беше съсухрена старица, цялата в черно, с рядка бяла коса, която стърчеше на всички страни като пух на глухарче, и с толкова грозно лице, че веднъж граф Мерик се пошегува, че всеки, който я погледне по-отблизо, рискува да ослепее.

Но старата жена представляваше част от Камроуз, също както и Клио. И София подозираше, че гордата старица обича да се прави на необикновена и странна само за да се забавлява и поради неизменната женска потребност да озадачава мъжете, живеещи в замъка.

Тилди и Мод бяха дошли заедно с тях, защото синовете на Клио спяха следобедния си сън. Близначките не се отделяха от Клио и София. На нея й беше добре да бъде с тях, да вижда колко са пораснали. Но не само това, че бяха израснали на височина, задоволяваше София. Те вече бяха съвсем различни, две щастливи момиченца, които лесно се разсмиваха и лесно можеше да им се угоди, любопитни и остроумни. Гледаха лейди Клио като същинска богиня, подражаваха на жестовете и действията й, а Клио се отнасяше с тях както със собствените си деца.

Пресата за ябълки стоеше в единия ъгъл на помещението. То цялото беше запълнено — дори коридорът пред него — с кошници зрели и презрели ябълки, които очакваха да бъдат пресовани и да се превърнат в най-хубавото ябълково вино. Най-новата бира, сварена от лейди Клио, ферментираше в бъчвите, които сега тя проверяваше една по една, бъркайки в тях с дълга пръчка, като прибавяше по нещо във всяка. От време на време извикваше на висок глас имената на някои съставки към старата друидка, която ги записваше в една огромна книга, докато през останалото време разказваше на момиченцата и на София разни друидски приказки и поверия.

— Никога не съм чувала подобни безсмислици — казваше София. — Обелваш ябълката, като се опитваш да направиш дълга непрекъсната обелка. После я подхвърляш във въздуха и преди да падне на земята, виждаш формата на първата буква от името на любимия си. Хм!

Беше го опитала вече три пъти досега.

— Става ли? — запита лейди Клио откъм бъчвите с бира. — Коя буква видя?

— Нищо не видях. Нищичко — отвърна София, защото не искаше да признае, че всеки път, когато подметнеше обелката във въздуха, виждаше буквата „Т“.

Клио я изгледа продължително и София разбра, че изобщо не я е заблудила, а старата друидка се засмя и се зае да помага на Мод с ябълката, която момиченцето така прилежно белеше.

— Ела, София. Дръж — каза Клио и й подаде гърне със силно миришещи билки. — Помогни ми да ароматизираме тази бъчва.

София извади и подаде на Клио билките, които й трябваха, почти без да мисли за задачата си. Умът й като че ли не можеше да се съсредоточи върху нищо друго, освен върху отскорошния й съпруг.

Тя не искаше да признае, че е омаяна, че сърцето й принадлежи на Тобин и е било негово винаги, много по-отдавна, отколкото можеше да допусне. Пазеше това признание толкова близо до сърцето си, защото се страхуваше, че ако някой разбере, всичко ще изчезне.

Откакто бяха дошли в Камроуз, още от деня, в който се ожениха, София усещаше, че се влюбва в Тобин все по-дълбоко, все по-лудо и все по-отчаяно. В сравнение с тези чувства това, което бе изпитвала към него преди, сега й се струваше младежка лудория. Силата на чувството, което изпитваше, я плашеше, защото нямаше контрол върху това чувство. То просто съществуваше, както съществуваха слънцето и луната, както вятърът се спускаше от уелските хълмове… изобщо като тези неща, които човек не можеше да контролира.

София се опитваше да се дистанцира от това чувство, дори се бе опитала да отрече неговото съществувание пред себе си, но не можеше. Отчаяно беше влюбена в Тобин. Той беше вътре в нея, мъжът, който бе откраднал сърцето й така лесно, както Ева бе откраднала ябълката от дървото. Имаше и моменти, когато София усещаше, че последиците от това, да си влюбен в някого, са също такава безизходица като тази, в която бе изпаднала Ева след деянието си.

— В тази бъчва има две шепи синя гарига — извика Клио на старата Гладис, която усърдно записваше рецептата. — Пет узрели ябълки, без семена, обелени, три шепи ябълкови кори, щипка канела, щипка розмарин и щипка мащерка, две цели индийски орехчета и малко черен пипер.

— Какво? Няма око от прилеп и капка драконова кръв?

Граф Мерик се бе облегнал нехайно на рамката на вратата с широка усмивка на загорялото лице, вперил поглед в съпругата си. Старата Гладис се изкиска дяволито и затвори шумно книгата.

— Не, милорд. — Стана и закуцука през стаята, влачейки дългите си черни поли. — Запазила съм тези ценни съставки за вашия приятел, съпруга на внучката ми.

— Горкият Роджър — засмя се Мерик.

Старата друидка мина покрай него, добавяйки:

— Драконовата кръв е чудесно нещо… ако искаш да смалиш онази работа на мъжа.

Старата Гладис се отдалечи по коридора и Мерик сви вежди, после се обърна към съпругата си и изрече с тон, в който се примесваха несигурност и въпрос:

— Тя само се шегува.

Клио свърши с ароматизирането на бирата и го погледна с въпросително вдигнати вежди:

— Предполага се, че трябва да се упражняваш с твоите хора на полето.

— Свършихме. — Мерик се отдели от вратата и погледна към София. — Съпругът ти днес надви с копието осем от най-силните ми бойци. Чувства се почти непобедим. Казах му, че ще трябва да вдигнем праговете на вратите, за да може главата му да минава свободно през тях.

— Тобин? — И София вдигна глава.

— Някой вика ли ме?

Съпругът й се показа зад гърба на Мерик.

Близначките се втурнаха към мъжете, които ги вдигнаха на раменете си и започнаха да им разказват какво се е случило през деня. Тази сцена се бе превърнала в ритуал, защото момиченцата обожаваха да яздят на раменете на двамата рицари.

Докато стоеше и ги наблюдаваше, София бе поразена от приликата, която забеляза между двамата мъже. Граф Мерик имаше по-широки рамене от Тобин. Но и двамата имаха черни коси, развити мускули, уверен поглед и мъжествени очертания на челюстта, и двамата бяха красиви като самия Луцифер.

Погледна към Клио, която й отправи широка усмивка и рече тихо:

— Не е лесно за една жена да гледа толкова много мъжка упоритост и същевременно красота да стои пред нея в такава тясна стая.

София се засмя.

Мод каза нещо на граф Мерик и той вдигна очи.

— Не знаех, че можеш да жонглираш, София.

— Жонглира… — Тобин направи пауза, — когато е в съзнание.

София го изгледа остро.

Но той продължи:

— Знаеш ли, Мерик, има един хан на западния път, където разправят истории за нейното жонглиране, съпроводени с кикот, сумтене и шеги. А в Лондон уличните свине…

— Сега ще ти покажа как се жонглира — прекъсна го София с високо вдигната глава.

— Тя може да жонглира — каза сериозно Тилди. — Само я гледайте. София грабна от една кошница три твърди ябълки и започна леко да ги подмята във въздуха.

— Виждаш ли? — изрече въодушевено Мод и момичетата започнаха да пляскат с ръце, както правеха, когато София се учеше.

А тя се забавляваше, подхвърляйки ябълките в съвършен синхрон. С ъгъла на окото си зърна Клио и Мерик да я наблюдават почти благоговейно, мярна и глупаво ухилената физиономия на Тобин.

— Дайте четвърта ябълка! — извика тя.

Мод взе една ябълка от близката кошница и я пъхна в ръкава на София.

Тя врътна рязко китката си и след минута вече жонглираше с четири ябълки и се смееше триумфално.

Щеше да покаже на Тобин кой може да жонглира, помисли тя и направи крачка към него. Подхвърляше ябълките все по-високо и по-високо и му се усмихваше, сякаш за да каже: „Виж. Спечелих.“

Когато се озова съвсем близо до него, тя му извика:

— Ще жонглирам с пет!

— Сега ще ти донеса! — отзова се Тилди, спусна се по гърба на Тобин, изтича до най-близката кошница с ябълки, взе една и я пъхна в ръкава на София.

След секунда София вече подмяташе пет ябълки, които описваха подвижни кръгове във въздуха. Тъкмо щеше да подметне петата — настъпи триумфалният момент на успеха.

Тобин посегнал грабна ябълката във въздуха.

София пусна другите четири.

Той й се ухили, подхвърли ябълката, улови я и отхапа от нея, дъвчейки предизвикателно.

София сложи ръце на кръста си и заяви:

— Проклет да си, Тобин!

Той и Мерик се разсмяха с предизвикателен мъжки смях.

— Това беше подло — нахока ги Клио.

Но Мерик вече дъвчеше своята ябълка и двамата мъже се ухилиха, обърнаха се и наперено излязоха от стаята.

София взе една ябълка от кошницата с презрелите, погледна Клио, намигна й и се прицели в гърба на Тобин.

Разкашканата ябълка го улучи в рамото и се пукна, пръскайки сок и пулпа.

Той замря, после се обърна и изгледа София с присвити очи. Клио го улучи в гърдите с друга ябълка. Жените се разсмяха.

Никой не разбра кой хвърли следващата ябълка, но след миг двамата мъже и двете жени тичаха насам-натам, пазейки се от гнилите ябълки, и събираха боеприпаси.

Клио улучи Мерик с пет от най-прогнилите ябълки, които можа да намери, после се сниши зад една обърната количка, където София беше примъкнала кошница със „снаряди“ и бомбардираше съпруга си.

Тобин и Мерик се придвижваха ловко, единият отляво, другият отдясно.

— Внимавай, Клио! Обкръжават ни! — извика София. Но Мерик се претърколи върху сеното в количката, скочи на крака и сграбчи смеещата се Клио в огромните си ръце. София хукна да бяга колкото можеше по-бързо.

— Проклета рокля — измърмори тя и я запретна над коленете. Хвърли бърз поглед през рамо и понеже краката й бяха свободен, затича с много по-голяма скорост към изхода.

— Давай, София! Давай! — чу зад себе си виковете на Клио. Стъпките на съпруга й кънтяха зад нея. Все по-близо и по-близо. Толкова близо, че вече усещаше дъха му.

Тя затича още по-бързо.

Двамата вече бяха във вътрешния двор.

Тя хвърли бърз поглед наляво и видя, че вратата към северната кула е отворена. Спалнята им беше най-горе на второто стълбище.

Мога да го направя! Мога да го направя!

Насочи се към портата пред себе си, за да го заблуди. После рязко сви наляво и потъна в отворената врата.

Не можа обаче да го заблуди.

Тя изкачи с лекота първите стълби, но той я настигна и я изпревари, дългите му крака вземаха по три стъпала наведнъж. Застана пред нея и спря така внезапно, че тя се удари право в изцапаните му с ябълкова каша гърди.

Ръцете му я обгърнаха здраво.

Тя вдигна очи към него.

Тобин беше запъхтян, а нейният дъх прогаряше гърдите й.

Той я извъртя рязко и я притисна към стената на кулата, опрял ръце отстрани на главата й, притиснал лицето си към нейното, а дъхът му обливаше с топлината си клепачите и бузите й.

Погледът му започна да става напрегнат, сексуален. Устата му се прилепи към нейната, но в тази целувка нямаше насилие. В срещата на устните им липсваше властност, нямаше доминация.

Бяха равни. Мълчаха, но тя знаеше, че той го иска също толкова силно, колкото и тя. Само една целувка, но такава, която караше сетивата да се зареят в небесните селения и размекваше цялото й тяло.

Едната му ръка се плъзна зад нея, обхвана седалището й, а пръстите му се настаниха по вътрешната повърхност на бедрата й. Телата им се сливаха от устните до пръстите, притиснати плътно едно до друго.

Тя се усещаше толкова мека до твърдото му тяло. Това я караше да се чувства женствена, желана и обичана.

Другата му ръка сега лежеше с разперени пръсти върху голата кожа на шията й. Палецът му погали нежно челюстта й, после се спусна надолу.

Езикът му се плъзна между омекналите й устни и тя усети вкуса на езика му, влажен и греховен. Ръката му се спусна по-ниско и се пъхна в корсажа на роклята й. Тя усещаше как грапавините по дланта му милват голата й кожа. Връхчето на гърдата й щръкна, сякаш изведнъж бе останала гола и й бе станало студено.

Той бе обхванал гърдата и седалището й и нежно ги галеше, докато езикът му си играеше в устата й, ближеше и милваше, пробягваше по зъбите й и се отдръпваше така бързо, че увличаше нейния език след себе си.

Той я целуваше дълго и бавно, местеше полека длани върху седалището й, без да бърза, сякаш целувката трябваше да бъде възможно най-дълбока и продължителна. Когато най-накрая се дръпна от нея, Тобин подпря глава на челото й и я погледна.

— Имаш вкус на ябълка, съпруго моя.

— И ти. — Тя облиза устни. — Обичам ябълки.

— И аз ги обичам.

Той я целуна по бузите и по носа, после по устните и по челото. Тя обхвана лицето му в ръце и го задържа за миг. Вгледа се в сините му очи.

— Какво правим?

— Целуваме се.

— Знам, глупчо такъв. Това, което искам да разбера, е защо ме целуваш.

— Стори ми се, че имаш нужда да те целувам.

Тя се засмя и отдръпна леко глава с предизвикателен поглед.

— Та казваше, че си помислил, че съм имала нужда от целуване?

— Точно така.

Тя поклати глава.

— Ако си мислиш, че ще се хвана на тая шмекерия, значи не ме познаваш.

— Тогава ти ми кажи причината.

Тя поклати глава, този път по-различно, защото познаваше това пламъче в очите му, харесваше предизвикателството, което припламваше помежду им. Тази сила. Женската сила, единствено нейна, и тя имаше нужда да я почувства, за да се опита да се убеди, че поне донякъде може да владее тази своя любов.

— Смятам, съпруже, че истинската причина е, че ти имаш нужда от целуване.

Той я изгледа продължително, после призна:

— Да.

Но го каза с едно палаво пламъче в погледа. Притисна я към себе си и започна бавно да се движи, както когато се любеше с нея, като я притискаше здраво към себе си.

София не искаше той да мисли, че може да я управлява толкова лесно, само с една целувка, че е толкова слаба, та само да я целуне и тя веднага ще се огъне пред волята му. Затова впи поглед в очите му и започна да наблюдава как те потъмняват от желание.

Тя плъзна ръце от слепоочията му към тъмната му коса, после го хвана нежно за косата, придърпа го към себе си и го целуна с цялата страст и копнеж, които целувката събуждаше у нея.

Пъхна език в устата му, разходи го из нея, после раздели полека устните му и ги облиза леко, едва докосвайки ги с език, а после го прокара по очертанията на устата му. Използваше устните си като своето женско оръжие, с което да подклажда желанието и страстта му. Искаше той да се разгорещи и да изпита също такава жажда, каквато изпитваше и тя.

Изведнъж забави темпото, имаше нужда да го поизмъчи. Вече знаеше, че е най-хубаво, когато предварителната игра е нежна и бавна. Колкото повече я искаш, толкова повече получаваш от нея.

Започна да го целува по цялото лице, по очите, шията и ушите, докато той изведнъж я вдигна на цяла стъпка над пода, така че краката й увиснаха във въздуха, после я вдигна още по-високо и зарови лице в браздата между гърдите й, захапа ръба на корсажа, дръпна го и го разкъса, за да стигне до гърдите й и да започне да си играе с тях, да дразни зърната с леки докосвания на езика и да ги накара да се втвърдят.

Минаха дълги мигове, пот започна да избива по челото му, косата му овлажня от нетърпимо желание. Тя чувстваше как той изгаря в нейния огън. Тялото й пламтеше за него.

Изведнъж той рязко се обърна и я прикова между себе си и стената, отдръпвайки уста от нейната. Тя изстена и устните й потърсиха неговите, но не ги намериха.

София отвори очи. Той я гледаше и тя разбра, че се държи като лека жена, обхванала така раменете му, заровила пръсти в косата му, с разголени гърди.

— Направи го — изстена тя. — Направи го, съпруже.

Той помръдна нагоре бедрото си и тя го възседна, после отмести настрани двете й ръце и стисна роклята в мощните си юмруци. И я разкъса с едно рязко и чувствено движение.

Студеният въздух близна влажната й кожа и тя ахна, вглеждайки се изненадано в него, после се засмя и звукът отекна по стълбите на кулата като звън на църковни камбани. Не я интересуваше. Искаше го — още сега.

Погледът му беше така напрегнат, така изпълнен с желание, че тя едва не се разтопи, но преди да успее да каже нещо, преди дори да успее да помисли, той разкъса ризата й, без да престава да наблюдава лицето й.

Той сведе очи надолу и тя проследи погледа му, видя, че е развързал панталоните си. После Тобин я изгледа право в очите, а в погледа му се виждаше само синият огън на неговата страст, толкова силна, че можеше да изпепели и двамата.

Той притисна тялото си до нейното, приковавайки я към стената със силата на мускулите си, с цялата си мъжествена твърдост. Отмести краката й нагоре и настрани, после спусна крака си надолу и проникна рязко и дълбоко в нея.

Тя вдигна очи към него, не можейки да се помръдне. Поклати глава, даде му да разбере, че и тя е част от това, както и той, после уви крака около кръста му, кръстоса глезени, сграбчи главата му и започна яростно да го целува.

И започнаха да се любят, притиснати до стената на кулата.

Тобин се събуди и протегна ръка към съпругата си, но леглото беше празно. Надигна се на лакът и огледа стаята. В западната й част беше тъмно, огънят бе угаснал, свещите бяха угасени много преди това. Столовете и сандъците изглеждаха като огромни тъмни сенки, но никъде не зърна силуета на съпругата си. Погледна на изток.

Тя стоеше до прозореца, висока и стройна, застанала в профил към него, едната й ръка беше опряна на каменния перваз, а другата на рамката на прозореца. Бе подпряла глава на прозореца и гледаше навън. Сякаш бе навлякла набързо пеньоара си, защото беше вързан хлабаво и зееше отворена отпред.

Тобин се извърна настрана и я загледа. Колкото повече дни и седмици минаваха, толкова повече такива моменти имаше, когато той просто я гледаше, без тя да знае, че я наблюдава.

Всеки път го връхлиташе някаква почуда, но толкова силна, че нямаше думи да я опише. Тя беше неговата съпруга и колкото пъти се случеше да я погледне, както сега, си спомняше, че им предстои цял един съвместен живот.

Странно, колко бързо бе забелязал неща като ритъма на дишането й, бенката до дясното й ухо, начина, по който бавно потъркваше едно в друго стъпалата си, докато най-накрая заспиваше.

Всеки ден с нея беше като ден в чужда страна, изпълнена с неща за откриване. И нещо наистина странно се случи с него. Бе замаян от мисълта, че иска да я опознае по такъв начин, както никога не бе пожелавал да опознае никое друго човешко същество.

Искаше да я вдишва. Искаше да я прегърне и никога да не я пусне. Искаше да я изпълни със своите деца и да ги гледа как растат, а тя да е до него всеки ден, всяка нощ, завинаги.

И всяка нощ, господи… всяка нощ беше нещо много повече от това, да е вътре в една жена. Начинът, по който се съединяваше с нея, не бе само акт на любовта. Не беше само нещо, с което да отпъди напрежението от деня или което да го накара да се почувства по-добре и да заспи спокойно. Беше нещо повече. Толкова повече, че ако му се случеше да мисли по-дълго върху това, започваше да се ужасява.

Тобин остана неподвижен за миг, няколко пъти си пое дъх бавно и дълбоко, миговете отминаваха като шепот, а той лежеше, впил поглед в чаршафа под себе си, защото не можеше да я погледне, без да изпита чувството, че е загубен.

Накрая вдигна глава. Тя бе помръднала леко и пред погледа му се откриваше извивката на закръглената й гърда, която улавяше и отпращаше странната променлива кехлибарена светлина, нахлуваща през прозореца. Порази го начинът, по който кожата й, тази невероятно бяла кожа, попиваше цвета на светлината наоколо. Погледна покрай нея към тази светлина. Слабо сияние в нощното небе, оттатък профила й, златисточервеникаво. Осъзна, че сигурно е от нощта на кладите, когато околните хълмове червенееха от клади в чест на края на жътвата, когато полята се освобождаваха за пролетните посеви.

Тобин отметна завивката и спусна крака от леглото. Стана и отиде при нея.

— Не исках да те будя.

Гласът й беше мек и тих, сякаш й беше трудно да говори.

Той усети колко е уязвима, тя рядко показваше слабостта си.

Обгърна я и я притегли към себе си, пъхна ръка в пеньоара й, за да обхване гърдата й и да почувства тежината й в дланта си. Наведе се към нея и вдъхна уханието й. Миришеше на жена, на неговата жена. Притисна устни към шията й, после леко се отдръпна.

— Какво има?

София поклати глава, но той я усети, че се размърдва.

— Кажи ми за какво мислиш.

Тя погледна надолу, сякаш се опитваше да вземе решение, после въздъхна и обгърна ръцете му, положи пръсти върху неговите. Дланите й бяха студени.

— Когато видя жътвените клади, се сещам за майка си. Още помня как селяните палеха траурни клади за нея месеци наред. Имаше време, когато мислех, че небето никога няма да бъде отново синьо. — Тя замълча. — Дори сега, когато усетя мириса на дим от клада, замирам. Сякаш самата аз съм умряла.

И тя облегна глава на рамото му.

Той положи нежна целувка на слепоочието й.

— Мисля, че мирисът от тези клади ме е събудил.

— Искаш ли да дойдеш в леглото? Да се опиташ да поспиш?

Тя поклати глава.

— Не съм уморена. Странно, нали?

— Не. Не е. Защото и на мене вече не ми се спи, най-малкото без тебе. Ще стоя тук, скъпа, ще те държа в ръцете си, докато кладите угаснат, докато угасне споменът и болката, която ти причиняват.

Тя затвори очи и въздъхна, облягайки се на гърдите му. Ръцете й описваха леки кръгове върху неговите.

Двамата стояха до прозореца прегърнати, докато кладите по хълмовете угаснаха и по небето се прокрадна първата утринна дрезгавина.

Зимата нахлу с лед и сняг. Скоро след Нощта на кладите се появиха първите слани, утрините побеляха, а каменните подове станаха така студени, че хората се обличаха в леглата, под завивките, където още се чувстваше топлината от съня.

Ледените хапещи ветрове продължиха чак до декември, който пристигна с величествена белота. Преди Коледа валеше сняг поне три пъти седмично. Тъкмо тогава в Камроуз пристигнаха кралят и кралицата заедно с много благородници от свитата си. Възнамеряваха да прекарат първите пет дни от коледните празници заедно с графа и съпругата му, а после да идат на юг, в Карнарвън.

Дружината, многобройна като при всеки кралски лов, излезе рано сутринта. Неизбродните уелски гори бяха пълни с глигани, зайци и елени — сериозно предизвикателство за всеки истински ловец.

Тъй като бяха много, те се разделиха на няколко по-малки групи. Някои тръгнаха да преследват глигани, други подгониха елени. Тобин яздеше в края на групата на граф Мерик, когато чу шум зад себе си. Дръпна юздите, обърна се и в следния миг забеляза огромен глиган с дълги зъби — мечтан трофей за всекиго.

Животното изсумтя и се скри.

Той обърна коня и препусна през храстите. Намери следи от лапи, оставени от ловните кучета, които сигурно бяха надушили глигана. Навлезе в една долчинка, конят му се подхлъзна, препъна се и едва не го хвърли от седлото.

Тобин стигна дъното. Заледен поток се виеше из долчинката. Огледа се — дърветата бяха израснали нагъсто, трудно щеше да мине на кон. Слезе от седлото, върза юздите за един нисък клон и тръгна по следата, отпечатана в твърдия сняг.

Храстите и дърветата ставаха все по-гъсти. Беше тъмно и той напредваше с извадена сабя. Чу нещо, някакво шумолене в храстите, хрущене на стъпки в снега. Продължи напред крадешком.

Видя как храстите потреперват. Чу изсумтяване на глиган.

Приготви се за атака. Спря до едно високо дърво, после изскочи на полянката.

Едър черен глиган с дълги поне една стъпка зъби лежеше повален и хриптеше.

Тобин разбра грешката си.

Нямаше никакви кучета.

Вгледа се в червените очи на глутницата вълци. Бяха обградили като войници цялата полянка, оголили окървавените си зъби. Стрелкаха нервни погледи от Тобин към глигана и обратно.

Той замръзна. Не посмя да помръдне.

Един от вълците изръмжа ниско и застрашително.

След секунда те изоставиха глигана и атакуваха.

* * *

София и Клио прекараха сутринта в кухнята, където се правеха глинените сандъчета за деня на Свети Стефан. Това беше важна част от коледните празници, на този ден господарят и господарката раздаваха подаръци — пари и дрехи, бяло брашно и кипърска захар — на поданиците и прислужниците от Камроуз и околните села.

Работата беше започнала доста отдавна, но Клио, София и някои от придворните дами, дори самата Елинър и Алебардите се бяха заели да помагат, защото не биваше слугите сами да правят собствените си сандъчета, които трябваше да бъдат счупени в определен момент на празненството тази вечер, след което щеше да бъде избран кралят на празника.

София свърши последното сандъче, изми се и изтри ръце в една от престилките на готвачката. Излезе и се затича през двора към стаята си, за да се изкъпе и да бъде готова за вечерта.

Това бяха едни от най-любимите й дни в годината. Сега дори обичаше снега. Взе една шепа, оваля я на топка, подметна я леко и се замисли накъде да я хвърли.

Откъм портите се чу ловен рог, остър и нестихващ. Тя се обърна и се намръщи — ловците се връщаха твърде рано. А рогът не преставаше. Изведнъж стражите по стените се разтичаха и нададоха викове. Слуги наизлязоха от пристройките, тропотът на конски подкови отекна по подвижния мост и калдъръма на вътрешния двор.

София се опита да различи нещо сред тълпата конници.

Граф Мерик издаваше отсечени заповеди.

Явно носеха ранен.

София изкачи още едно стъпало, но пак не видя нищо друго, освен море от ездачи.

Клио изскочи с трясък от кухнята и се впусна в оживен разговор с един оръженосец. Беше някой от близнаците, Тъд или Туок. Обърна се към София и я погледна със странно изражение.

Тя усети как стомахът й се свива. Погледна към мъжете.

Мерик разбута ездачите. Водеше още един кон с отпуснат безпомощно на седлото ездач, от гърба и ръката му не се виждаше нищо друго, освен кръв.

За един ужасен момент София не можеше да разбере какво вижда, но после изкрещя на висок глас името на съпруга си.

София стоеше до леглото напълно безпомощна. В стаята се тълпяха хора. Тя хвърли поглед към свещта в свещника. Изпитваше това чувство вече два часа, откакто Мерик заедно с Парсин бяха внесли Тобин в замъка, бяха го положили на дъсчената маса в залата на долния етаж и бяха се заели да промиват и превързват раните му.

Мерик й каза, че Тобин е бил нападнат от глутница вълци, изгладнели от дългата, рано настъпила зима.

Тялото му беше покъртителна гледка, от дясната страна не беше останало здраво място. Дори по лицето му имаше дълбоки драскотини и толкова много засъхнала кръв, че не можеше да се разбере дали има рани или не.

Тя знаеше, че ръцете й треперят, затова ги стисна здраво, като за молитва, със сплетени пръсти. Но това само й напомни как Тобин преплиташе пръсти с нейните още от сватбения им ден.

Стоеше там и се питаше дали той някога пак ще я хване за ръка, поглеждаше към него, но всеки път отвръщаше очи с ужас.

Беше си наложила да поеме дълбоко дъх, за да не позволи главата й да се замае и да й причернее пред очите. Клио й бе подала чаша вино и я бе накарала да го изпие, после бе застанала до нея, бе я прегърнала, шепнейки й утешителни думи, докато София най-накрая се бе насилила да пристъпи по-близо и да погледне лицето му.

Дори тогава не бе могла да направи нищо друго, освен да застане край тъмнокосата му глава, положила ръка на челото му, с надеждата, че той усеща нейното присъствие. Дясната му ръка беше цялата изпохапала и изподрана. На едно място, близо до лакътя, се виждаше дори оголената кост.

Тобин през цялото време се бе мятал и стенал, София знаеше, че ужасно го боли. За да го успокоят, бяха му дали упойка — гъба, напоена със сок от мак, предполагаше се, че това лекарство ще го упои и ще отслаби болките му. София с облекчение го бе видяла да заспива, след като намокриха гъбата и закриха с нея устата и носа му.

Сега всички бяха в спалнята и съпругът й лежеше на леглото, превързан и измит, и все още спеше. Тя седеше на ръба на леглото и го чакаше да се събуди.

Накрая Мерик и Едуард отпратиха останалите, дори Елинър и Алебардите, които бяха зашили раните на Тобин.

Мерик се приближи към нея и положи ръка на рамото й.

— Той ще се оправи, София. Изглежда много по-зле, отколкото е в действителност.

— Да, братовчедке — обади се Едуард. — Виждал съм как мъже на бойното поле губят ръка или крак и после оцеляват.

София премига и се вгледа в братовчед си. Трябваше ли това да я успокои?

— Сега ти пожелаваме лека нощ, София — каза тактично Мерик. — Тобин ще спи почти цялата нощ. Ако се събуди и има нужда от нещо, пред вратата ще стои един слуга. Само трябва да му кажеш.

— Благодаря, милорд — обърна се София към братовчед си и направи лек реверанс. — Сир.

— София — отвърна Едуард. Двамата мъже излязоха от стаята.

Тя седна на леглото до Тобин и го загледа как диша. Беше целият в превръзки и драскотини. Искаше да легне до него, да го прегърне, но се страхуваше да го докосне, затова се изтегна внимателно до него, докосвайки само лявата му ръка. Доближи се до него и прошепна:

— Обичам те, Тобин. Обичам те!

После се отпусна по гръб и затвори очи, но точно преди да заспи, вплете пръсти в неговите.

33

— Господ да ме пази от твоите болногледачки! — изрева Тобин така високо, че гласът му отекна из цялата кула и се разнесе чак до двора.

— Господ да ни пази нас от вашите твърдоглави войници — излая лейди Джейн също толкова високо. — Кълна се, че сте по-опак и от дете! Сега стойте мирно, млади човече!

— Какво ще правите с този нож, жено?

Лейди Джейн замълча за миг, държейки ножа над долната част на тялото на Тобин.

— Сега ще ви прережа…

— Джейн! — изсъска предупредително Мейвис.

— Превръзките! — доизказа се Джейн, после преряза бинта на гърдите му, остави ножа, взе една кърпа, напоена с оцет и топла вода, и започна да мокри превръзката, за да я накара да се отлепи от раната.

— По дяволите! Щипе ужасно!

София надникна през прозореца и видя хората, събрали се в двора, които слушаха с интерес. Битката между Тобин и Алебардите траеше вече цял час. Тя не беше сигурна кой ще спечели.

— Ау! Боли много! — изрече той малко по-тихо.

София видя как Джейн поглежда Мейвис и вдига очи към тавана.

— Малко остана. Трябва да проверя всички рани и шевове.

Тобин изстена и отмести очи към София с молба в погледа.

Тя се бе опитала да се държи настрана, докато ги наблюдаваше, и не беше сигурна на кого съчувства повече — на придворните дами на кралицата или на съпруга си.

— Е, вече свърши. Всичко е почистено и превързано. — Джейн започна да мие ръце. — Въпреки вас самия.

Тобин не отговори. Надигна се и седна в леглото с измъчен вид. Мейвис събра превръзките, а Джейн взе легена с вода и двете се запътиха към вратата. София бързо им отвори.

— Благодаря ви за всичко, което направихте. Наистина.

Джейн я изгледа от глава до пети и каза:

— Още ли не си трудна?

София едва не се задави. Поклати отрицателно глава. Джейн се обърна и погледна към Тобин.

— Какво има? — викна той.

Джейн се запъти отново към вратата и подхвърли през рамо:

— Знаеш ли, Мейвис, може би трябва да й пуснем кръв.

— Така ли смяташ? — каза замислено Мейвис, излизайки подир нея. — Не знам. Според мене трябваше на него да му пуснем кръв!

София затвори вратата и я заключи. Приближи се към масата, наля чаша вино и я занесе на съпруга си, който се мръщеше от болка.

— Съжалявам, че още те боли — каза тя и му подаде виното.

Той взе чашата, отпи малко и й я върна.

— Това ми стига.

— Страшно бях уплашена, съпруже. Толкова се радвам, че раните ти заздравяват така бързо.

— Бързо ли? Почти пет дни!

— Но те бяха страшно дълбоки!

Той не каза нищо, само седеше и гледаше сърдито.

— Искаш ли да хапнеш нещо?

— Не.

Тя въздъхна.

— Добре, предполагам, че ще искаш малко да си починеш.

— Не съм уморен.

— О! Искаш ли да пратя да повикат Мерик?

— Не искам компания.

Тя преброи до десет и се изправи.

— Тогава ще се върна по-късно.

Лявата му ръка се стрелна към нейната и я сграбчи.

— Не си отивай.

В гласа му се долавяше такова отчаяние и жажда, че тя отново приседна до него.

— Какво искаш да правим?

Той сви рамене, после се намръщи.

— Да поиграем на дама — предложи тя, очаквайки той да откаже.

— Добре.

Тя се усмихна и стана да донесе играта. Разположи тежката дъска на леглото.

— Кой цвят избираш?

— Черния. Не, белия.

— Сигурен ли си?

— Да, белия.

Тя нареди фигурите.

— Ти си пръв.

— Почакай. Какъв е залогът?

— Ще играем само така, за развлечение.

— Не. Трябва да има залог.

— Добре. Какво искаш да заложа?

Той се засмя.

— Дрехите си.

— Тобин! — И тя също се разсмя. — Ужасен си.

— Напълно съм сериозен.

— А ти какво ще заложиш?

— Злато?

Тя поклати глава.

— Украшения?

— Не.

— Нямам дрехи на себе си. Какво искаш?

Тя прехапа устни.

— Едно дете.

За първи път от няколко дни насам съпругът й се разсмя високо.

В края на седмицата Тобин стана, надяна ризницата и излезе в заледените поля край Камроуз заедно с другите рицари, за да възстанови силите си с упражнения. Всеки път, когато вдигнеше сабята, усещаше, че гърдите му сякаш ще се пръснат.

Но го криеше.

Докато яздеше коня напред-назад из полето, всеки удар на копитата се врязваше в рамото му и пронизваше костта на лакътя. Слезе от седлото, без да мигне.

Но когато реши да атакува въртящата се мишена, Мерик пристъпи напред и хвана копието му.

— Стига.

— Какво?

— Мислиш, че не виждам, че те боли ли?

— Боли ме — сви рамене Тобин, — но това не е краят на света. Ще оздравея и междувременно няма да изгубя силите си, ако се упражнявам всеки ден.

— Ще се убиеш, момче.

— Единственото, което ме убива, е проклетата скука. Боже господи, Мерик! Ако трябва да остана в оная ужасна стая още един ден, ще полудея.

— Не трябва да се упражняваш навън.

— Искам.

— Тогава си най-упоритият глупак.

— Да — ухили се Тобин. — Добре си ме обучил. Само попитай твоята лейди Клио.

Мерик изръмжа нещо и се отдалечи с мърморене.

Въпреки всичките шеги и перчене Тобин знаеше, че Мерик е прав. Прекаляваше. Болеше го ужасно и едва се държеше на седлото.

Прибра сабята в ножницата и се отдалечи от терена за упражнения. Отведе коня в конюшнята и го предаде на един коняр, после разкърши рамене и се намръщи от болка. Приближи се към близката бъчва с вода, откачи от куката на стената един черпак, гребна и отпи глътка.

Дочу говор зад ъгъла — бяха двама от слугите.

— Нали знаеш, моята Бес ми каза, че онзи й е дал златни гвинеи, за да засрамят дамата.

Тобин замръзна.

— Златни гвинеи! Ще спестяваме за ферма край Уинтън.

— Защо е искал да я засрами?

— Не искала да го вземе — нито него, нито някакъв като него.

— Коя дама?

— Лейди София. Онази чернокоса красавица, дето се омъжи за Де Клеър. Той платил на Бес и на сестра й да окачат чаршафа.

Тобин пусна черпака, зави зад ъгъла с две големи крачки, извадил сабята, и я опря в гърлото на слугата.

— Кой?

— Милорд! — Мъжът ококори очи и преглътна мъчително.

— Питам — кой им плати? Кажи ми името, човече, иначе ще ти прережа гърлото!

Мъжът заекна. — Аз… аз…

— Веднага — подкани го Тобин с върховно спокойствие в гласа.

— Русият.

— Кой точно?

— Синът на барон Робърт.

— Уоруик?

— Да, сър. Той беше. Ричард Уоруик.

Не след дълго Тобин намери Ричард в голямата зала — седеше на масата заедно с няколко рицари и млади лордове и всички се надпреварваха да се хвалят с подвизите си на бойното поле и в леглото.

Така си говореха младите мъже. Някога и той участваше в подобни разговори. Но вече не.

Влезе в залата, без да обръща внимание на поздравите и коментарите, впил очи в противника си. Хората, край които минаваше, му пожелаваха скорошно оздравяване.

Но на него сега не му беше до това. Беше така вбесен, че искаше да смаже нещо с голи ръце. Например главата на Уоруик.

Приближи се към масата, на която седеше Ричард Уоруик заедно с Томас Мур. Застана пред тях.

Уоруик хвърли поглед през рамо.

— Де Клеър. Добре дошъл. Седни да изпиеш една чаша с нас. И се надигна.

Тобин положи ръка на рамото му си го стисна силно.

— Не мърдай, Уоруик, или ще трябва да те убия още сега.

— Да ме убиеш? — изсмя се Уоруик, после погледна лицето на Тобин, смехът му стана по-нервен, извиси се и прекъсна внезапно. — Каква е тая шега?

Тобин свали ръкавицата си и я хвърли на масата пред Уоруик. Из залата се разнесе смаяно ахване и всички се смълчаха.

Предизвикателството беше отправено. Ръкавицата беше хвърлена. Рицарите не се шегуваха с подобни неща.

— Аз, сър Тобин де Клеър, предизвиквам тебе, Ричард Уоруик, в защита на името на моята уважавана съпруга.

После Тобин се обърна и излезе от залата.

София го намери в оръжейната да смазва сабята си. Тя влетя вътре като вихрушка.

— Ето те и тебе. Каква е тази глупост, за която чух?

— За каква глупост говориш?

— Че си предизвикал Ричард Уоруик.

— Така е.

Той не гледаше към нея, а продължаваше да натрива острието с мазнина, после взе едно точило и започна да остри сабята.

— Не можеш да се биеш с него. Погледни се. Раните ти още не са заздравели. Виж си ръката!

— Какво й има?

— Едва я движиш.

— Много добре я движа.

— Няма да те оставя да го направиш. Глупаво е.

— Нямаш думата.

— Ти го направи заради моето име. Мислиш, че не знам ли?

— Аз отправих предизвикателството. Уоруик избра часа и мястото. Ще се срещнем утре в полето извън Камроуз.

— Не — поклати глава тя. — Моля те, съпруже. Не можеш да направиш това. Моля те. Той ще те убие.

— Много малко вяра имаш в моите умения.

— Напълно се доверявам на уменията ти, но не и когато си болен. Не и щом ръцете и гърдите ти са били изхапани до смърт. Не прави това заради мене. Не ме интересува чаршафът. Не ме интересува. Едно парче окървавен плат не струва колкото живота ти.

— Но мене ме интересува, София. — Той стана и я погледна. — Заложена честта ми. Мъжът е нищо без своята чест.

34

Това не беше турнир, на който публиката е толкова съществена част от игрите и ритуала, колкото и състезателите. Нямаше палатки, нашарени на весели ивици, с развети над тях флагове. Нямаше галерии с пейки за дамите, които да размахват кърпички. Нямаше продавачи на фурми и наденички, нито жонгльори и менестрели, които да възпяват подвизите на велики рицари, живели преди много години, нямаше приветствени викове, защото моментът беше тържествен.

Битката не беше за награди в злато или в коне и оръжия. А за справедливост.

София нахлу в оръжейната и намери Тобин да седи и да чака оръженосеца, който трябваше да донесе копията му.

— Тъд не може да намери копията.

Тобин тъкмо нагласяваше ризницата си. Погледна я през рамо с раздразнено изражение.

— В склада за оръжия са. Сам ги отнесох там.

— Дай да ти помогна — предложи София, хвана закопчалката от задната част на ризницата, притегли я напред и я закрепи здраво за ремъка на предната част. — Ето, готово — и го потупа.

Този неин жест, да потупва бронята му, без малко не го накара да се разсмее. Той взе следващата част, наръкавниците, надяна ги и сам ги закопча.

Тя го погледна в очите.

— Как е ръката ти?

— Добре.

Гласът му беше остър, вече се бе уморил да отговаря на този въпрос. Цяла сутрин му го задаваха.

Тъй като той бе отправил предизвикателството, Мерик, София и дори кралят се бяха изредили да го увещават, да изтъкват, че физически не е готов да се срещне в двубой с Уоруик.

Но всички грешаха. Тобин бе повече от готов да се срещне с него, а и не му трябваше да използва цялата сила на ръката си. Беше така вбесен, че можеше да даде воля на гнева си чрез копието и сабята.

Не се съмняваше, че ще победи.

Но когато погледна София, видя, че тя кърши ръце по начина, по който го правеше, когато биваше силно развълнувана. Не поглеждаше към него, затова той спря да облича ризницата и се приближи към нея.

Вдигна брадичката й, за да я накара да го погледне в очите.

— Всичко ще бъде наред, скъпа. Знам, че се тревожиш. Ръката ми е съвсем добре.

Тя сведе поглед, сплете пръсти и кимна. След като надяна и последната част от ризницата, Тобин закопча колана с ножницата и се обърна.

— Предполагам, че сам ще трябва да донеса копията.

Не разбираше как Тъд не може да ги намери. Но и не беше влизал от седмици в склада за оръжия. Може би някой ги е преместил.

— Тъд беше още там, когато излязох — каза София излизайки подир него в коридора.

Складът за оръжия беше в западната част на замъка, близо до горната част на стената, за да могат войниците да се въоръжават бързо и веднага да отиват на постовете си. Представляваше малко помещение, пълно със саби, ками, лъкове, стрели, боздугани и алебарди, с ризници и брони и с всевъзможни средства за отбраняване на стените — от котли със смола до каменни гюлета.

Тобин се движеше по-сковано, отколкото обикновено. Бронята му тежеше, затова изкачването към склада, който се намираше на върха на стълбището, му се стори безкрайно. Ръката още го наболяваше, гърдите му не се чувстваха удобно в ризницата и бронята. Усещаше по цялото си тяло болезнените следи от ухапванията, чувстваше плътта си като вцепенена.

Но не обръщаше внимание на това.

По едно време погледна навън през една от бойниците. Видя струпалата се тълпа. Беше готов. Кръвта бучеше във вените му. Всъщност беше готов още от вчера, от мига, когато погледна Уоруик и му хвърли ръкавицата си.

Отвори вратата.

— Знам, че копията са тук, Тъд — извика и влезе вътре. След миг вратата се хлопна.

Тобин се огледа. Оръженосецът му Тъд седеше в ъгъла вързан и със запушена уста. Обърна се.

Чу щракването на ключа.

— София! — изрева той. — София! Но нея вече я нямаше.

Тъй като Де Клеър бе потърсил справедливост чрез това предизвикателство, трябваше да има съдия, който да отсъди чия е победата. Не беше предизвикателство на живот и смърт, само търсене на справедливост, за да бъде очистено името на съпругата на Тобин.

Нямаше по-подходящ съдия от крал Едуард. Той и кралицата заедно с граф Мерик и лейди Клио седяха и чакаха. До Клио имаше поставен стол за София, но когато Мерик се огледа, видя, че я няма.

Той знаеше, че тя не иска Тобин да се бие, и се зачуди дали в упорството си е отказала да гледа двубоя.

Това не би го изненадало. И двамата бяха непоправимо твърдоглави, колкото за пет брачни двойки.

Чу се сигнал на тромпет и тълпата се смълча. Уоруик се показа откъм северния край на бойното поле сред оглушителния тропот на копита и дрънчене на доспехи. Спря, вдигна наличника и поздрави краля с копието си. После се отправи към границите на полето и зае мястото си.

Всички се обърнаха към южната страна на полето. Но не видяха никакъв ездач. Де Клеър не беше там. Зачакаха. Кралят отправи навъсен поглед към Мерик, но той само сви рамене. Тълпата започна да шушука.

Внезапно се появи конят на Де Клеър, яхнат от непринудено държащ се на седлото висок и строен рицар. Но той не носеше сребърната броня и синята туника на Де Клеър, а черна броня без никакви белези, дори туниката не издаваше самоличността му.

Мерик сви вежди. Изправи се.

— Какво, по дяволите…

— Седни, Мерик. Де Клеър има право да избере свой заместник — каза Едуард. — Предложих му го снощи. Радвам се, че е послушал съвета ми, макар да сметнах, че ще избере тебе, Мерик, а не някакъв непознат рицар. Кой е той според тебе?

— Де Клеър няма да използва заместник. Сам ще се защитава. Повярвайте ми, и аз се опитах да го убеждавам.

Рицарят се приближи към краля и го поздрави, но преди Мерик да направи каквото и да било, той обърна коня с лекота и се отправи към южния край на полето.

Рицарите се изправиха един срещу друг и се поздравиха, както беше според обичая. Уоруик спусна наличника и сниши копието. Знак, че е готов. Началото трябваше да бъде възвестено от сигнал на тромпет, но тъй като Уоруик беше предизвиканият, той имаше право да даде сигнала. И той го даде, снишавайки копието си.

Трябваше да се сблъскат и единият да падне, после битката щеше да продължи на земята със сабя, докато единият не паднеше и не вдигнеше ръка в знак, че се предава. Победителят щеше да очисти репутацията си, а победеният щеше да живее занапред със загубената си гордост, по-дълбоко наранен от тази загуба, отколкото от която и да било сабя на света.

Черният рицар усмири коня си, който танцуваше на място и въртеше глава, усещайки напрежението. Сниши копието и зачака, навеждайки се напред, като с това показа, че е готов за началото на кървавата битка.

Мерик не знаеше кой е този рицар, но го наблюдаваше втренчено. Той знаеше как да насочи копието, как да държи коня в готовност и явно усещаше кога ще изсвири тромпетът.

Миговете се изнизваха бавно. Едрите набити коне пръхтяха и пристъпваха нервно на място.

Херолдът вдигна тромпета към устата си.

Високите остри звуци пронизаха въздуха.

Тълпата ахна, когато тропотът на копитата разтърси земята.

Облечените в броня рицари се движеха с лекота, притиснали копията под мишница, така че върхът на противниковото копие да се плъзне върху гръдната част на бронята и ударът да не свали ездача.

Конете се понесоха напред, сякаш без да обръщат внимание на цялата тежест на облечените в броня рицари и на разкошните си покривала. Бяха добре обучени животни, неотменна част от успеха на рицаря, не по-маловажна от уменията му.

Двамата противници се приближаваха все повече, върховете на копията им се разминаха.

Черният рицар се наведе и копието му удари Уоруик в гърдите.

Тълпата ахна.

Уоруик изръмжа и се наклони надясно, сякаш бе загубил равновесие. Но успя да се овладее и след миг се изправи.

Сред наблюдателите се разнесе разочарован шепот.

Ездачите отново заеха местата си в двата края на полето. Уоруик нагласи копието си. Черният рицар също. Зачакаха. Само конете им нетърпеливо пристъпваха от крак на крак.

Тромпетът изсвири.

Двамата отново се понесоха в атака. Този път препуснаха по-бързо, насочили копията си, с цел да ударят силно противника и да го свалят на земята.

Уоруик седеше сковано. Мерик забеляза, че черният рицар леко промени наклона на копието си, приближавайки се към него.

Този рицар бе доста по-добре обучен от повечето рицари, които Мерик беше наблюдавал. Трикът с промяната на наклона на копието беше мъчен, малцина успяваха да се справят с него, дори да го знаеха. Легендарният Уилям Маршал го знаеше и бе печелил всичките си турнири с него. Мерик също го знаеше, но никога не се бе издал и нямаше да го направи. Затова зачака да види как ще се справи черният рицар.

Върховете на копията отново се пресрещнаха. Уоруик се наведе тромаво, за да застане в по-благоприятно положение.

Черният рицар се извъртя на седлото. Копието му засегна Уоруик под рамото и го изхвърли от седлото.

Тълпата изрева, когато Уоруик тупна долу, той остана за миг неподвижен и не можеше да се разбере какво става с него.

Размърда се и се надигна, после стана, изтегли сабята си и я вдигна високо.

Черният рицар дръпна юздите, слезе от коня, тупна го по задницата, за да го отпрати, и се озова на крачка от противника си.

Уоруик беше по-едър от черния рицар, по-висок и по-мускулест, но противникът му беше по-подвижен, дори в бронята си, и се движеше така бързо, докато двамата кръжаха наоколо, че с пъргавината си компенсираше надмощието на Уоруик в тежина и сила.

Уоруик нападна и сабите се кръстосаха високо над главите им. Черният рицар залитна, отстъпи назад, но запази равновесие.

Сега той на свой ред нападна Уоруик. Сабите звъннаха във въздуха. Двамата започнаха да се бият ожесточено, парирайки умело ударите.

След миг Уоруик отново атакува, сабите отново се кръстосаха, но този път той преплете крак зад коляното на черния рицар и го събори на земята.

Върхът на сабята на Уоруик опря в гърлото на черния рицар.

Той внезапно отдръпна назад оръжието, сякаш щеше да направи немислимото. Да прониже противника си. Да убие в битка, която не беше на живот и смърт.

Гневен боен вик процепи въздуха.

— Де Клеър!

Хората обърнаха глави.

Беше Тобин, който тичаше с вдигната сабя към Уоруик.

— Мене убий, копеле такова! Мене убий! — извика той, изби настрани върха на сабята и застана между Уоруик и рицаря, който лежеше на земята, без да помръдне.

Само с няколко движения Тобин обезоръжи Уоруик, после хвърли сабята си, сграбчи противника под мишниците, повлече го през полето и започна да блъска шлема му в ниската каменна ограда, викайки, че ще го убие.

Мерик скочи от мястото си, изтича към него и го издърпа надалече от Уоруик.

— Спри! Стига! Де Клеър! Боят не е на живот и смърт!

— Щеше да го прониже! — беснееше Тобин. — Заклех се да го убия! Когато Мерик най-накрая успя да издърпа Тобин настрана, шлемът на Уоруик беше нагънат от ударите и главата му се люлееше безпомощно. Той се отпусна в безсъзнание на земята.

Де Клеър се изправи със сведена глава, дишайки тежко и накъсано, стиснал юмруци. Вдигна поглед. Свали шлема си, обърна се и погледна черния рицар, който тъкмо се надигаше, държейки се за главата.

Де Клеър отблъсна Мерик и се приближи към поваления рицар.

— Глупак такъв!

Наведе се, изправи рицаря на крака и го разтърси толкова силно, че бронята му задрънча, после сграбчи шлема и го издърпа.

Черната коса на София се разсипа по раменете й.

Раздаде се всеобщ изумен вик и хората си зашепнаха смаяни и потресени.

Кралят изруга така, че го чуха всички наоколо. Мерик стоеше зашеметен, не можейки да повярва, че София е този сръчен рицар, когото беше наблюдавал със собствените си очи.

Това обаче нямаше никакво значение, защото Тобин я повлече извън полето с изкривено от ярост лице.

София помисли, че той ще я удари, толкова беше сърдит. Тобин сведе поглед към нея. В очите му се четеше такъв гняв, че тя усети как прогаря кожата й.

— Можеше да те убият! Разбираш ли? На косъм беше! — Той я разтърсваше с всяка изскочила от устата му гневна дума. — Кълна се, щеше да те прониже, когато дойдох на бойното поле!

— Тебе или мене. Избрах да съм аз — отговори тя.

— Мене нямаше да ме убие. — Той сведе глава към нея. — А дори да ме беше убил, това беше моят двубой, жено! За моята чест!

Тя вирна брадичка срещу него.

— По дяволите, Тобин! Заради моето име го предизвика! Това не ми ли дава право да се бия?

— Откъде, за бога, си се научила да се биеш? Да въртиш сабя? Да яздиш така?

— В „Божие благоволение“ — измърмори тя.

Тобин прокара ръка през косата си и се заразхожда напред-назад.

— Знаеш ли какво направи?

— Бих се за тебе.

— Посрами ме пред всичко живо! Една жена! Ще си помислят, че Тобин де Клеър е пратил съпругата си да се бие вместо него!

София стоеше, прехапала устни. Имаше право, нямаше какво да му се възрази.

— Не виждаш ли какво ще почнат да говорят зад гърба ми? Ти ми измъкна гордостта и честта изпод краката. Вече нямам нищо.

— Имаш мене.

Тобин се обърна. Погледът му беше по-остър от сабя. След миг той изхвърча от стаята.

35

Всички й казваха колко е сглупила. Кралят и кралицата, Мерик и Клио, дори слугите. Войниците на Тобин избягваха да я поглеждат в очите. Тъд и брат му Туок, най-милите хора на света, престанаха да говорят с нея. Все едно беше прокажена.

Тобин не се върна в общата им спалня. Две дълги нощи София спа там сама. Дори не знаеше къде е той, а и никой нямаше да й каже. Първата нощ тя плака за себе си. Втората нощ — за него.

Сутринта на третия ден Елинър дойде в спалнята й.

— София, утре заминаваме за Карнарвън.

Тя кимна.

— Ще пътуваш с нас донякъде.

— Аз? Защо?

— Ще отидеш в Торуик. Там е твоят дом.

— С Тобин ще напуснем Камроуз? Не ми го е казал. Елинър само си пое дълбоко дъх.

— Ти отиваш в Торуик с няколко слуги и част от войниците на Де Клеър.

София разбра и замръзна на място, сякаш бе получила плесница право в лицето.

— Тобин няма да замине.

Елинър поклати глава.

— Едуард му възложи мисия.

София прехапа устни и се взря в ръцете си. Не бе помислила за това. Не се бе досетила какви могат да бъдат последиците от действията й, бе действала само под напора на нуждата да направи нещо.

— Ужасно е за мъжа да загуби честта си, София. Според мъжете това е може би най-лошото, което може да им се случи. Повечето от тях предпочитат да умрат, отколкото да загубят честта си. А за млад мъж с такава гордост като Тобин това е направо разрушително.

София заплака.

— Обичам го, Елинър. Само исках да спася живота му. Можеше да го убият. Не можех просто да седя така и да не правя нищо. Не можех да гледам как съпругът ми отива към смъртта си. Не бих могла да го понеса!

Елинър седна до София и я прегърна, за да може да се наплаче.

— Знам, дете. Знам. Не е лесен нашият живот, на жените, които обичаме мъжете си. Но понякога, когато обичаш някого, трябва да го разбереш, дълбоко в себе си. Трябва да разбереш кое има значение за него и понякога трябва да се примириш.

След седмица конниците се изкачиха на хълмистия хребет, ограждащ замъка Торуик. София не си бе идвала у дома почти петнадесет години. Странно, колко различно й изглеждаше всичко сега. Не толкова огромно и студено, колкото си го спомняше.

Тя седеше на седлото и гледаше надолу към гъсто обраслата с дървета равнина, към прясно окосените ливади и към невисокия хълм, на който се издигаше Торуик, сива каменна кула и извисяващи се стени, от които се откриваше изглед към цялата долина на реката и към гората отвъд нея.

Беше си у дома. В своя дом. Не знаеше какви чувства изпитва към него, дали това можеше изобщо да бъде неин дом. Хладна тръпка пробягна по ръцете и краката й, кожата й настръхна, почувства как я обхваща някакво изтръпване, което нямаше нищо общо с многото часове, прекарани на седлото.

София не знаеше какво я очаква там, в този замък. Спомени или образи? Или нищо друго, освен самота?

Нямаше значение, защото сега имаше само това, без Тобин. Затова тя си пое дълбоко дъх и смушка коня си, който я понесе в тръс към непознатия за нея неин дом.

Голямата зала и две от старите спални, нейната и на родителите й, бяха вече подготвени. След няколко часа тя вече обикаляше из стаите, спираше и се оглеждаше, търсеше нещо, което да й каже, че тук е нейният дом. Опитваше се да си спомни нещо от миналото. Опитваше се да види лицата на майка си и на баща си.

Но докато стоеше в тези стаи, виждаше само едно чуждо пространство и изпитваше чувството, че мястото й не е тук. Стомахът й беше постоянно свит, от седмица насам, от деня, в който чу, че Тобин отново е изпратен с мисия далече от нея.

Постоянно се чувстваше зле, храната засядаше в гърлото й. Пребиваването в Торуик не помагаше положението да се оправи.

Дори супата и пресният хляб, които прислужницата й донасяше, не успяваха да я накарат да се почувства по-добре.

Отчаянието я тласкаше да броди из замъка. Имаше нужда да открие нещо познато. Едно нещо, едничко. И тя го търсеше, вървейки по стълбищата и мрачните коридори.

Усещаше грубите каменни подове под босите си стъпала. Вървеше бавно, защото иначе пламъкът на свещта щеше да затрепери, щяха да се разлетят искри и да опарят ръцете й.

Вратата на параклиса беше тежка. Пантите изскърцаха високо, когато тя я отвори.

Вътре миришеше на старост. На мокри парцали и паяжини. Прашните дървени пейки бяха поставени по начина, който тя като че ли си спомняше, в редици, една зад друга, с място за коленичене. Тук най-накрая откри някакви спомени.

Зад каменния олтар имаше малки засводени прозорчета, някои от стъклата бяха счупени от удрялите се в тях птици. Тя остави вратата зад себе си да се затвори с изскърцване. Гледаше към олтара, върху който свещта в ръката й хвърляше сенки, подобни на духове, летящи във въздуха.

Тръгна по пътеката, отмахна една увиснала паяжина и продължи напред към каменния подиум, на който стоеше олтарът.

Подиумът се състоеше от големи, прилепени един до друг камъни. По тях бяха издълбани имена. Уилям. Матилда. Алис. Джон. Хенри. Ан. Имена на хора от фамилията Хауърд. Тя тръгна надясно към едно място, където камъкът се издигаше по-високо от останалите и по него имаше изрязани рисунки — малка роза и други неща, които не можеше да различи, бяха гравирани около имената на двамата покойници, които лежаха тук.

Розалинд Терез Хауърд и новороденият й син.

София остана там дълго, усещайки нещо, което не можеше да назове. Коленичи и докосна камъка с върха на пръстите си, избърса праха и видя профила на майка си, гравиран върху камъка.

Внезапно видение възроди пред очите й носа, брадичката и челото. Виждаше лицето на майка си. Виждаше правия й нос, високите скули, пълните устни.

Виждаше бледността на кожата й. Същата като нейната. Виждаше дебелата плитка, която тя винаги увиваше около главата си, спомни си как наблюдаваше майка си да я забожда с фуркета, как наблюдаваше начина, по който дългите копринени ръкави на роклите се свличаха, когато майка й вдигнеше ръце, за да закрепи фуркетите.

София следваше линиите с пръсти, сякаш докосваше лицето на майка си. С мисления си поглед виждаше как майка й се обръща и се взира в нея. Виждаше я как се усмихва, както винаги, когато я погледнеше, и сякаш чуваше гласа й:

„Моето ангелче. Ела тук. Седни в скута на мама и аз ще ти разкажа много хубави приказки за смели рицари и красиви дами. Ела, вдъхни парфюма ми и ми кажи дали ти напомня на роза.“

София затвори очи за миг, защото споменът се изплъзваше.

— Не — прошепна тя. — Не. Не си отивай… Моля те, не ме изоставяй.

Но образът си бе отишъл.

София отвори очи и погледна профила, изрязан върху камъка.

— Защо си отиде? — прошепна тя думите, които винаги бе носила в сърцето си. — Защо?

Преглътна мъчително и вдигна очи към стария кръст, който стоеше пред прозореца, и извика:

— Защо, господи? Защо ми я отне? Имах нужда от нея повече от тебе. Имах нужда от нея. И още имам.

Гласът й отекна в празния параклис, сякаш стените й се подиграваха.

Тя стовари юмрук върху камъка.

— Стига! Стига! — И заудря още по-силно. — Имам нужда от нея! Не разбираш ли? Имам нужда от нея…

Гласът й се пречупи.

Сълзите закапаха по юмруците й, когато наведе глава и се опита да си поеме дъх. Но не можеше. Хлиповете се надигаха към гърлото й и я задавяха.

— Мамо — прошепна тя с приведена глава. — Мамо.

Косата клюмна около лицето й и един тъмен кичур падна на мократа й буза и почти докосна устата й. Тя го отметна и усети вкуса на сол от сълзите.

— Моля те. Помогни ми… Моля те. Моля те…

Легна върху надгробния камък и заплака. Заплака за онова, което никога не беше имала. За онова, което никога нямаше да познае. За всичко, което бе загубила. Хлипаше неудържимо и сърцераздирателно, докато в очите й не останаха повече сълзи. И когато зарови пламналото си лице в дланите си, дивите рози под стените на замъка бяха загубили всичките си листчета и птиците във високите ябълкови дървета бяха отлетели далече, много далече.

36

Минаха четири месеца, откакто София пристигна в Торуик. Четири дълги месеца, без никаква вест от Тобин. Беше вече април и когато погледнеше през прозорците, виждаше яркожълтите иглики, които цъфтяха сред тревите, прилични на пчели, понеже бяха толкова надалече.

Храсталаците край реката отново оживяваха, бледите им листа се наливаха с жив цвят и лъскава тъмна зеленина. Дърветата бяха обсипани с едри пъпки, зайците излизаха призори, за да дъвчат стълбата на глухарчетата.

София стоеше до прозореца, който гледаше към долината. Същия прозорец, край който бе чакала баща си да се завърне, надявайки се на нещо, което знаеше, че няма да види — Тобин, препускащ към нея иззад хълмовете.

Дръпна се от прозореца и тръгна надолу по стълбите, за да излезе навън, имаше нужда да подиша свежия утринен въздух. Знаеше, че носи тяхното дете. Знаеше и че може би го е носела още преди деня на двубоя. Представяше си какво би направил Тобин, ако знаеше. Но нямаше да му каже за бебето. Нямаше. Ако той се върнеше при нея, тя искаше това да е заради самата нея, а не заради това, което носи в себе си.

Колкото повече време минаваше от идването й в Торуик, толкова повече си спомняше. Сякаш през нощта, когато бе плакала на пода на параклиса, през нощта, когато бе открила изрязания върху камъка образ на майка си, се бе отключила някаква врата към детството й.

Сега, когато времето вече беше по-топло, тя седеше в градината на замъка, която беше оплевила и засадила с цветя и в която беше работила непрестанно през първите месеци от пристигането си в Торуик, през месеците, когато самотата беше почти непоносима, през месеците, когато нощите бяха студени и празни.

Сега, когато идваше в градината, беше различно. Разхождаше се дълго под лъчите на младото слънце, защото това я караше да се чувства по-малко самотна и по-жива. Но и бебето я караше да се чувства така. Вече беше усетила трептене рано сутрин, един-два пъти, сякаш някаква пеперудка се беше приютила дълбоко в корема й.

Седна на пейката и си спомни. Тук си бе играла в калта, а майка й седеше на каменната пейка, на същата пейка, на която сега седеше самата тя, с ръце, притиснати около разширения й корем, сякаш искаше да предпазва бебето още преди да се беше родило. София бе усещала как бебето в корема на майка й се движи, положила ръка под ръката на майка си, спомняше си и нежния поглед на майка си, изпълнен с любов и почуда. Не обръщаше внимание на това, че пръстчетата на София бяха изкаляни и че оставяха отпечатъци върху любимата й копринена рокля.

Изглеждаше й някак си в реда на нещата да усеща своето бебе седнала тук, на тази пейка, под слънчевите лъчи. Обърна лице към слънцето и се облегна назад. Усети остро прерязване в корема, ахна и се сви на две, очаквайки болката да премине.

Но тя не минаваше. Изостри се и София заплака.

— Не… Не… О, не…

Сведе поглед надолу и видя как кръв обагря роклята й. След миг припадна.

Мерик препускаше по ниските хълмове на Доувър на път към замъка, кацнал на върха на един варовиков хълм, където Де Клеър очакваше съобщението, което да отнесе от другата страна на протока — послание от Едуард до краля на Франция.

Пристигна заедно със студения повей откъм морето. Скочи от седлото, уви се по-плътно с наметалото и тръгна през двора подир слугата, който го заведе при Тобин.

Нахлу в стаята и Тобин се обърна.

— Мерик! На какво приличаш!

Спусна се към него, сграбчи го за раменете и го разтърси сърдечно.

Съдейки по израза на лицето му, Мерик реши, че на Тобин не му е добре да седи тук сам и да чака нещо, което можеше да очаква и цяла вечност.

— Имам новини — каза Мерик, пристъпвайки право към въпроса.

— Добре, добре. Напоследък съм като затворник тук. Кажи сега какви са тези новини.

— Ще ставаш баща.

Тобин го загледа продължително и едва след известно време осъзна казаното. Изруга под нос, стана и се заразхожда.

— Има и още нещо.

— Какво?

— София кърви.

Тобин се извърна рязко.

— Какво?

Мерик вдигна ръка.

— Тя е добре, и бебето също, но е на легло и трябва да лежи. Всеки път, когато стане, започва да кърви. Клио и кралицата бяха при нея. Прегледаха я акушерките и кралските лекари. Вярват, че ще може да износи бебето, но трябва да остане на легло.

Тобин не каза нищо. Отново се обърна с гръб към Мерик.

— Трябва да си идеш у дома, момче. Да хвърлиш на вятъра тая твоя проклета гордост и да се върнеш при съпругата си.

Тобин продължи да стои с гръб към него. Изправен, мълчалив. След една дълга пауза изрече:

— Отивам. Веднага.

— Добре — кимна Мерик, непреставайки да наблюдава приятеля си, младия мъж, който беше за него като по-малък брат. — Да те изчакам ли?

Тобин кимна. Пое си дълбоко дъх няколко пъти и каза:

— Дай ми малко време. Мисля, че нещо ми е влязло в окото.

София лежеше в сребристия полумрак, притиснала ръце към корема си. Половинката луна хвърляше леки отблясъци в стаята.

Сега пристъпите не бяха толкова чести, само от време на време леко я присвиваше. Тя си поемаше дъх дълбоко и бавно, защото по този начин усещаше какво става в тялото й.

Ръцете й внезапно помръднаха, подскочиха от лек удар, идващ отвътре, от корема й. Тя се взря, раздвижи ги и зачака — може би цяла вечност.

Ударът се повтори. Й още веднъж.

Тя се засмя на глас. Положи длани на мястото, без да откъсва поглед от него.

— Това ръка ли беше или крак?

Коремът й отново се раздвижи. София се усмихна.

— Май беше крак. — Пое си отново дъх и промълви: — О, дете мое, искам те повече, отколкото бих могла да го изразя.

Мерик и Тобин спряха в една кръчма. Трябваше да нахранят и да напоят конете си, а и самите те на драго сърце седнаха пред печен овнешки бут и чаши с тъмна гъста бира.

Мерик вдигна чашата си и отпи дълга глътка. Взря се в бирата.

— Не е като тази на Клио.

— Така е — съгласи се Тобин. — Тази няма да те накара да се смееш без причина или да говориш в рими.

Мерик се разсмя.

Двамата продължиха да седят, потънали в мислите си. Накрая Тобин вдигна очи към него. Изглеждаше нервен и напрегнат.

— Какво има? — запита Мерик, защото знаеше, че понякога трябва с клещи да вади думите от устата на Де Клеър.

— Ти обичаш съпругата си.

Мерик се усмихна блажено.

— Да.

— Баща ми мисли, че обича жените. Не разбирам разликата.

— Понеже толкова се мъчиш да бъдеш различен от него, не виждаш онова, което мисля, че вече знаеш дълбоко в себе си — изгледа го Мерик право в очите. — Ти си забраняваш да чувстваш каквото и да било. Но чувстваш. Не можеш да престанеш да чувстваш.

Тобин се вгледа в празната си чаша.

— Как разбираш дали обичаш една жена?

Мерик се замисли продължително по какъв начин да изрази с думи чувствата си към Клио.

— Не можеш да ми кажеш — поде Тобин с нещастен глас.

— Не, просто мисля. Дай ми време. — След малко Мерик вдигна очи към него. — Не е лесно човек да го изкаже.

Тобин кимна.

Мерик си пое дълбоко дъх.

— Знам, защото искам да я прегръщам. Искам да я обичам. Защото не мога да престана да мисля за нея, дори сега, години след сватбата ни. Не мога да си представя какво би бил животът ми без нея. Когато се любя с нея, това все още е най-прекрасното нещо на света. Нещо, което не мога да опиша. — Той поспря, после продължи. — И когато я погледна, когато се взра в тези нейни огромни очи, виждам в тях своите деца. Децата, които имаме, и децата на нашето бъдеще.

Мерик погледна към Тобин, на чието лице се бе изписало замислено изражение.

— Разбираш ли?

— Да — кимна Тобин. — Разбирам те много добре.

37

София погледна съпруга си, погледна лицето, за което бе мечтала всяка нощ. Почувства се така, сякаш бяха изтръгнали сърцето от гърдите й.

— Ти дойде заради бебето.

Гласът й бе равен — слава на бога заради това! — иначе тя щеше да издаде колко много я бе наранило това. Той се приближи към леглото й.

— Да. — Сви вежди и разтърси глава. — Не е вярно. Така е, но не е вярно.

Тя се изсмя остро и горчиво.

— По-добре помисли какво говориш.

— Знам какво говоря.

— Добре, приемам. Но да чуя това от мъж, който ме е изоставял… — Тя потупа с пръст устните си. — Два, не, три пъти. Или четири?

— София!

— О, добре. Помниш името ми. Това ще е полезно, ако децата ни запитат.

Той изруга и започна да крачи напред-назад, както правеше винаги, прокарвайки ръка през черната си коса. Като го гледаше така да се разхожда из стаята, идваше й да заплаче. Не можеше да сдържи огорчените си думи. Не можеше да се сдържи да не го накара да си плати поне малко, задето я бе изоставил и толкова я бе наранил с това.

Тя беше допуснала грешка. Грешка беше да се бори срещу неговия двубой. Беше глупаво и не си струваше болката, която си бе докарала. Сега го знаеше. Но да го няма при нея, да го види как избягва от нея или я отпраща — това беше сурово наказание. И ужасно болеше.

— Не съм дошъл само заради детето.

Тя го погледна, взря се в открития поглед на сините му очи и се изплаши. Отмести поглед към прозореца, пред който толкова дълго беше чакала двама мъже. Истината беше една — мъжете изоставяха жените.

— Дойдох заради тебе, София.

Тези думи искаше тя.

Но беше късно.

Не можеше отново да поеме риска. Страхуваше се. Не можеше да го остави да се върне в живота й и той да си тръгне отново, когато нещата не се подредят така, както той желае.

Погледна го и почувства сълзите, които изгаряха клепачите й отвътре. Гърлото й се сви, усети тежест в гърдите. Извърна се и се загледа в стената.

— Върви си, Тобин. Просто си върви.

Само за два дни Тобин осъзна каква е тактиката й. Тя използваше слугите срещу него.

Не го допускаха в стаята й.

Тя отказваше да го види. Отказваше да говори с него. Той заставаше пред вратата й и викаше с пълно гърло. Без никаква полза.

Тогава Тобин се развъртя. Отпрати всички. Плати на слугите двойно годишно възнаграждение и им каза да не се връщат чак до Архангеловден, когато трябваше да се роди бебето. Плати на готвачката, задържа само един кухненски помощник, който можеше да пече хляб и да приготвя прилични, леки ястия. Изпрати някои от войниците да си вървят по домовете, задържа само толкова души, колкото му трябваха за отбрана на портите и стените на замъка. Премахна всички пречки, с изключение на вратата на спалнята й и дори се сдоби с ключа от тази врата.

Изкачи се по безкрайно дългото стълбище, крепейки поднос в ръката си. На него имаше чиния със супа, хляб и мляко — непременно трябваше да пие мляко, както му бяха казали. Беше запомнил какво й готвят — точно така, както запомняше плана на предстоящата битка. Беше научил дневното й разписание.

На последното стъпало едва не се спъна и сграбчи подноса с две ръце. Изруга, стисна го по-здраво и почука силно на вратата.

Извади ключа, отключи, крепейки внимателно подноса, и влезе вътре.

Тя го зяпна.

— Какво правиш тук?

— Донесох ти вечерята.

— Къде е Адела?

— Пратих я да си върви.

— Болна ли е?

— Не.

Той остави подноса на леглото й.

Тя се отмести, сякаш не искаше да се докосне до него — тя, която носеше неговото дете в корема си. Бяха се докосвали интимно по всевъзможни начини, но сега тя се дърпаше, сякаш той беше някаква чума.

— Отсега нататък аз ще те храня.

Устните й се опънаха на тънка черта. Тя поклати глава.

— Не те искам тук. Прати ми моята слугиня.

— Казах ти, че тя си отиде у дома.

— Тогава прати Пег.

— Не мога.

— Защо?

— И нея я пратих да си върви.

Тя присви очи.

— Пратил си Адела и Пег да си ходят?

Той кимна и поднесе към устата й лъжицата със супа.

— Отвори уста и ще те нахраня.

София стисна устни.

Тобин въздъхна.

— Можем да го направим по лесния начин или по трудния. Ти решаваш.

Тя го изгледа продължително, въздъхна и отвори уста.

Той разсипа по нея половината от съдържанието на лъжицата.

Тя протегна ръка.

— Дай ми лъжицата, мога да се храня и сама.

Той й подаде лъжицата.

— Предполагам, че си отпратил всичките ми прислужнички.

— Да. — Той се облегна на таблата на леглото, скръсти ръце и започна да я гледа как яде. — Отпратих цялата прислуга.

Тя се задави с млякото.

— Какво си направил?

— Отпратих всички, с изключение на пекаря Джон — не съм голям майстор на хляба — и стражите, защото не мога да изложа на риск сигурността ни.

— Значи тук няма никой, освен мене и тебе?

Той поклати глава.

— Жива душа няма. Аз ще се грижа за всичките ти нужди, съпруго. Ако си гладна, ще готвя и ще те храня. Ако трябва да се изкъпеш, ще те изкъпя. Ако искаш да бъдеш прегръщана, ще те прегръщам. — Замълча, после добави: — Така, както съм те прегръщал в сърцето си, всеки ден, откакто се помня, най-малкото от онази игра на сляпа баба.

Тя го изгледа, сякаш се съмняваше в думите му.

— Това е самата истина. Просто не можех да ти го призная преди. — Изсмя се горчиво. — По същия начин не можех да ти кажа истината защо се женя за тебе, когато ме попита. Бях глупак, скъпа, истински глупак. Ожених се за тебе, защото беше единствената жена, която някога съм искал. Това няма нищо общо с краля, а само с факта, че те обикнах от пръв поглед.

Той отмести очи за миг, после се обърна отново към нея.

— Не ми е лесно да го призная, но мисля, че заради това направих тогава онзи облог. Затова те оставих да седиш в градината. Бях прекалено горд и прекалено суетен, за да призная, че съм се влюбил в тебе. Нараних те, защото не можех да разбера защо твоят образ ме преследва през цялото време. Съжалявам. Заклевам се, че никога повече няма да те нараня. Сега знам защо не исках да си призная колко много те обичам.

— Защо? — прошепна тя, сякаш се страхуваше да му повярва. Той взе ръката й, взря се в нея, потърка леко с палец кокалчетата на пръстите и дланта й.

— Заради баща ми.

Тя сви въпросително вежди.

Той се опита да обясни, но всичко беше твърде ново и за него. Страхуваше се, че ще каже не каквото трябва, но от грешките си се бе научил, че не бива вече да се страхува.

— Плашех се от това, което изпитвах към тебе, София. Винаги съм се страхувал от чувствата си, защото не исках да бъда като него. Като баща си. Той обиква всяка срещната жена, после я изоставя и обиква друга. Само това научих за любовта между мъжа и жената. Затова много отдавна реших никога да не изпитвам това чувство. — Той рязко се изсмя. — Тогава дойде ти, дребосъче, една на дванадесет години, без никакви гърди, и…

— Имах гърди!

Той се усмихна.

— Да, малки.

— Че как си ги видял през превръзката?

Тобин пак се засмя.

— Никога няма да ти кажа.

Тя се опита да потисне усмивката си.

— Та както казвах… ти дойде и целият ми живот вече не беше същият.

— Какво мислиш, че изпитваш?

— О, не мисля, а знам.

— Какво?

— Че те обичам с цялото си сърце. Че ти си моята половинка. Че не минава ден или нощ да не мисля за тебе. Няма друга жена на света, която да заеме мястото ти в сърцето ми. Ти си в мене така, както кръвта е във вените ми. Ако трябва да ти прислужвам във всичко, ако трябва да отпратя всички слуги и да се влача на колене, за да ти го докажа, ще го направя. Ще прекарам остатъка от живота си да ти доказвам колко много те обичам.

Тя плачеше, сълзи се стичаха по бузите й и попиваха в ризата й. Той се наведе и я целуна леко и нежно по устните. В допира му нямаше страст, само любов. Чиста и съвършена любов.

— Обичам те, София. Обичам те.

Той беше като буря, която връхлита и помита. Тобин беше неуморен. Във всеки момент й казваше какво изпитва към нея. Казваше й неща, които тя не знаеше, че мъжете казват на жените. Доказваше й по всякакъв начин любовта си.

Всяка нощ седеше до леглото й и я чакаше да заспи. В деня, когато тя взе ръката му и я положи върху издутия си корем, както майка й бе направила с нея толкова отдавна, тя видя благоговението на лицето му и се запита дали и тя бе изглеждала така в онзи момент.

Тази нощ тя се събуди внезапно. Не знаеше защо, докато не отвори очи.

Усети, че главата на съпруга й беше допряна до корема й, а ръцете му почиваха нежно върху него, сякаш за да почувства как детето им рита и се обръща.

Тобин плачеше, с дълги хлипове, които я разкъсваха. И тя се разплака. И прошепна името му.

Посегна и докосна бузата му.

— Всичко ще бъде наред. Вярвай ми, любов моя.

— Не искам да те изгубя, София.

— Няма да изгубиш нито мене, нито бебето. Нашето дете е в мене. Наистина ли мислиш, че едно дете, което е мое и твое, няма да се роди живо и здраво на този свят с подобаващи ритници и крясъци?

Това го разсмя. И тя се разсмя заедно с него.

След месец един кралски пратеник влезе през портите на замъка Торуик. Тобин седеше на леглото при София. Играеха на дама, бяха открили, че коремът й е идеалната маса за дъската за дама. Вместо пари, украшения или дрехи залагаха смокини с мед и сладки фурми, две от нещата, които София можеше сега да яде с шепи.

Тя искаше маринована змиорка и яйца за закуска, горещ пай с говеждо и ряпа за обяд, а от ягодите и сметаната й се повдигаше.

Когато пратеникът пристигна, стражите го упътиха направо към спалнята. Горкият момък нахлу вътре, но съвсем не очакваше да види сър Тобин де Клеър легнал на леглото на жена си да играе с нея на дама.

Момчето го изгледа така, сякаш му бяха поникнали рога. После му подаде пергаментов свитък с печата на краля.

Тобин изгледа писмото с празен поглед.

София усещаше как ръцете й се свиват на юмруци. Видя го бавно да се надига и да поема писмото. Развърза червената панделка и счупи печата. Прочете писмото, върна се при нея и й го подаде.

Кралят викаше Тобин да дойде веднага в Парламента. Носеше се слух, че шотландците създавали неприятности, и Едуард искаше всички негови барони да се съберат, за да демонстрират сила.

Това не беше молба, а заповед.

София затвори очи и усети напиращите сълзи. Всеки път, когато кралят кажеше, Тобин отиваше. Тя вдигна очи към него, знаеше, че болката и страхът са изписани в погледа й, но не можеше да направи нищо. Те двамата вече не криеха един от друг какво чувстват.

Тобин взе пергамента и го върна на кралския пратеник.

— Кажи на Едуард, че не мога да оставя съпругата си.

Момчето го зяпна.

— Но, сър…

— Получи отговора ми — каза Тобин със суров глас, но хвърли на момчето една златна гвинея. — Потегляй бързо, момче, защото Едуард трябва да търси другаде подкрепа. Аз не мога да му дам.

Момъкът излезе и в стаята настъпи неловко мълчание.

— Тобин — изрече тихо София, — той е кралят. Трябва да отидеш.

— Няма да отида. Тичах всеки път, когато той заповядаше. Достатъчно съм му служил, София. Може да ми отсече главата, може да ме хвърли в Тауър, може да ме разчекне, ако иска, но няма да отида — отсече Тобин. — Няма пак да те оставя.

Седна до нея и взе ръцете й. Вдигна ги към устните си.

— Няма да те оставя.

София погледна към прозореца и разбра, че никога вече няма да стои край него в очакване.

Розалинд Елинър Джудит Клио де Клеър се роди в деня, когато в градината на замъка Торуик цъфнаха архангеловденските хризантеми. Тя дойде на бял свят с първата светлина на зората, в ръцете на баща си, с викове и ритници, точно както майка й беше предрекла.

След месец в Торуик се състоя кръщенето й. Небето беше синьо като детските й очи, а облаците бели като кожата й. В параклиса, където беше погребана нейната баба и съименничка, стояха кръстниците — граф Мерик и лейди Клио, както и кралят и кралицата на Англия.

Когато епископът изля малко светена вода върху тъмнокосата главичка на Розалинд, тя изпищя възмутено, зарита с всички сили, сви юмручета и заудря гневно по водата, изпръсквайки одеждите на епископа и на братовчед си, краля на Англия.

Зад епископа стоеше другата кръстница, която се усмихваше на Розалинд. Сестра Джудит, абатиса на манастира „Божие благоволение“, се облегна на патерицата си и оправи дрехата си, за да прикрие подаръка, малък лък и колчан със стрели. Погледна към небето, прекръсти се и изрече:

— Благодаря ти, господи, задето даде на света още един боец.

Сватбата

София затвори тежката книга и я положи пак в сандъчето при другата. Точно навреме, защото след миг вратата на спалнята й се отвори широко и дъщеря й Розалинд нахлу вътре.

— Мамо, погледни! Виж сватбения ми подарък!

София стана и се приближи към леглото, където дъщеря й бе метнала една красива перлена диадема с огромен аметист в средата, който поемаше отблясъка от ясните й виолетови очи.

Розалинд сложи диадемата на главата си и грабна огледалото на майка си от масата.

— От Едуард е. О, мамо, не е ли най-красивото нещо, което някога си виждала?

София се усмихна.

— Да, скъпа. Съвършена е. Бъдещият ти съпруг има вкуса на майка си.

— На Клио? Да, предполагам. Всички са тук. Родителите на Едуард, Клио и Мерик, кралят и Маргарет, Мод и сър Пол, Тилди и сър Питър. Още не мога да повярвам, че са ги наричали Тъд и Туок. Какви глупави имена за двама от най-храбрите рицари на кралството, нали?

— Най-храбрите и най-благородните? — засмя се София. — Така казват те.

— Можеш ли да повярваш, че вече е време? Сватбеният ми ден най-сетне настъпи. Не мислех, че някога ще го доживея!

— Ела, скъпа. Имам нещо за тебе. — София хвана дъщеря си за ръка и я поведе към малката тоалетна масичка. — Седни. Ето тук. — Усмихна се и сложи ръце на раменете на Розалинд. — И се опитай да стоиш мирно.

Отвори една кутия и извади оттам дълъг наниз красиви перли.

— О, мамо, перлите на баба.

София се усмихна и започна да ги увива около дългата и елегантна шия на най-голямата си дъщеря. Закопча ги, също както Елинър бе направила за нея преди толкова много време.

— Ето. Какво мислиш?

Розалинд едва не заплака.

— Мисля, че това е най-щастливият ден в целия ми живот!

— В целия ти живот? Във всичките му седемнадесет години? — Тобин стоеше на вратата и се усмихваше с онази усмивка, от която коленете на София все още се подкосяваха.

— Татко! — изхвръкна от стола Розалинд и се озова в прегръдките на баща си.

— Дай да те погледна. — Тобин отстъпи назад и огледа дъщеря си с възхитени очи.

София се засмя и поклати глава. Такава любов цареше между баща и дъщеря!…

— Красива си. Почти колкото майка си.

— Наистина ли, татко?

— Наистина.

И Тобин я целуна по челото.

— Трябва да намеря сестрите си и да им покажа тези хубави неща. Джудит направо ще позеленее!

Розалинд излетя от стаята и тръгна да дразни Джудит, Елизабет и Алинър, по-малките си сестри. Братята й нямаше да се заинтересуват от украшенията, Мерик беше едва на пет години, а Джон на осем.

Тобин остана взрян в София.

— Защото си още така невероятно красива. — И той поклати глава. — Не мисля, че изглеждаш по-различно, отколкото в деня, когато се влюбих в тебе.

— Аз? — учуди се тя. — Днес се чувствам стара.

Тобин я привлече в прегръдките си и каза:

— Никога не можеш да бъдеш стара, скъпа. Тук ти е мястото. А за мене най-хубавото място е да лежа до тебе. Гледам те и знам, че в моя свят няма нищо по-красиво. — Отстъпи назад и я погледна, после взе ръката й и вплете пръстите си в нейните. — Сълзи ли виждам в очите ти, съпруго моя?

София поклати глава.

— Не, скъпи, мисля, че нещо ми е влязло в окото.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.